# sentences

SeTextLC: *
SeText:
  ​Es​ ​hatte​ ​ein​ ​Mann​ ​einen​ ​Esel​, ​der​ ​schon​ ​lange​ ​Jahre​ ​die​ ​Säcke​ ​unverdrossen​ ​zur​ ​Mühle​ ​getragen​ ​hatte​, ​dessen​ ​Kräfte​ ​aber​ ​nun​ ​zu​ ​Ende​ ​gingen​, ​sodass​ ​er​ ​zur​ ​Arbeit​ ​immer​ ​untauglicher​ ​wurde​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Da​ ​dachte​ ​der​ ​Herr​ ​daran​, ​ihn​ ​aus​ ​dem​ ​Futter​ ​zu​ ​schaffen​, ​aber​ ​der​ ​Esel​ ​merkte​, ​dass​ ​kein​ ​guter​ ​Wind​ ​wehte​, ​lief​ ​fort​ ​und​ ​machte​ ​sich​ ​auf​ ​den​ ​Weg​ ​nach​ ​Bremen​; ​dort​, ​meinte​ ​er​, ​könnte​ ​er​ ​ja​ ​Stadtmusikant​ ​werden​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Als​ ​er​ ​ein​ ​Weilchen​ ​fortgegangen​ ​war​, ​fand​ ​er​ ​einen​ ​Jagdhund​ ​auf​ ​dem​ ​Weg​ ​liegen​, ​der​ ​japste​ ​wie​ ​einer​, ​der​ ​sich​ ​müde​ ​gelaufen​ ​hat​. "​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Ach​," ​sagte​ ​der​ ​Hund​, "​weil​ ​ich​ ​alt​ ​bin​ ​und​ ​jeden​ ​Tag​ ​schwächer​ ​werde​, ​auch​ ​auf​ ​der​ ​Jagd​ ​nicht​ ​mehr​ ​fort​ ​kann​, ​hat​ ​mich​ ​mein​ ​Herr​ ​wollen​ ​totschlagen​, ​da​ ​hab​ ​ich​ ​Reißaus​ ​genommen​; ​aber​ ​womit​ ​soll​ ​ich​ ​nun​ ​mein​ ​Brot​ ​verdienen​?" - "​


SeTextLC: *
SeText:
  ​sprach​ ​der​ ​Esel​, "​ich​ ​gehe​ ​nach​ ​Bremen​ ​und​ ​werde​ ​dort​ ​Stadtmusikant​, ​geh​ ​mit​ ​und​ ​lass​ ​dich​ ​auch​ ​bei​ ​der​ ​Musik​ ​annehmen​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Det​ ​var​ ​en​ ​gång​ ​tre​ ​bockar​, ​som​ ​alla​ ​hette​ ​Bruse​: ​lilla​ ​bocken​ ​Bruse​, ​mellersta​ ​bocken​ ​Bruse​ ​och​ ​stora​ ​bocken​ ​Bruse​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Bockarna​ ​Bruse​ ​älskade​ ​att​ ​äta​ ​färskt​ ​gräs​, ​men​ ​sorgligt​ ​nog​ ​hade​ ​deras​ ​äng​ ​blivit​ ​brun​ ​och​ ​kal​ ​eftersom​ ​de​ ​var​ ​glupska​ ​getter​ ​och​ ​hade​ ​ätit​ ​upp​ ​vartenda​ ​grässtrå​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​I​ ​fjärran​ ​kunde​ ​de​ ​se​ ​en​ ​äng​ ​som​ ​var​ ​full​ ​av​ ​frodigt​ ​grönt​ ​och​ ​gott​ ​gräs​, ​men​ ​tyvärr​ ​fanns​ ​det​ ​bara​ ​ett​ ​sätt​ ​att​ ​komma​ ​dit​ – ​över​ ​en​ ​skranglig​ ​bro​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Denna​ ​e​-​bok​ ​tillgängliggörs​ ​och​ ​återges​ ​oförändrat​ ​i​ ​förhållande​ ​till​ ​bokens​ ​utgivning​ ​i​ ​tryckt​ ​bokformat​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Det​ ​innebär​ ​att​ ​denna​ ​e​-​bok​ ​utgör​ ​en​ ​bilaga​ ​till​ ​den​ ​tryckta​ ​boken​ ​i​ ​enlighet​ ​med​ 1 ​kap​ § 6 ​TF​ 1949:105.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Hans​ ​enda​ ​hopp​ ​var​ ​kudden​ ​han​ ​hade​ ​stoppat​ ​under​ ​täcket​ ​för​ ​att​ ​få​ ​det​ ​att​ ​se​ ​ut​ ​som​ ​om​ ​han​ ​låg​ ​kvar​ ​i​ ​sängen​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Han​ ​hade​ ​smugit​ ​ut​ ​ur​ ​sitt​ ​rum​, ​klättrat​ ​ner​ ​för​ ​murgrönan​ ​och​ ​halkat​ ​och​ ​skadat​ ​foten​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​För​ ​ett​ ​ögonblick​ ​tänkte​ ​han​ ​att​ ​det​ ​kanske​ ​var​ ​en​ ​sådan​ ​där​ ​dröm​ ​igen​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Lilla​ ​David​ ​Olson​ ​gömde​ ​sig​ ​bakom​ ​en​ ​brevlåda​ ​medan​ ​rockmusiken​ ​dånade​ ​från​ ​bilen​, ​en​ ​gammal​ ​Ford​ ​Mustang​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Många​ ​ungdomar​ ​blev​ ​inkallade​ ​nu​ ​och​ ​det​ ​blev​ ​allt​ ​vanligare​ ​med​ ​rattfylla​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​David​ ​tittade​ ​ner​ ​för​ ​backen​, ​mot​ ​hörnet​ ​av​ ​Monterey​ ​Drive​ ​där​ ​den​ ​stora​ ​gatlyktan​ ​stod​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Han​ ​tittade​ ​upp​ ​mot​ ​ett​ ​fönster​ ​och​ ​såg​ ​en​ ​barnflicka​ ​som​ ​hånglade​ ​med​ ​sin​ ​kille​ ​medan​ ​det​ ​lilla​ ​barnet​ ​grät​.​


SeTextLC: *
SeText:
  ​Han​ ​var​ ​fortfarande​ ​ganska​ ​säker​ ​på​ ​att​ ​det​ ​inte​ ​var​ ​en​ ​dröm​, ​men​ ​det​ ​blev​ ​allt​ ​svårare​ ​att​ ​avgöra​.​


# texts

TxStartDate: 2026-04-21 17:26:17.004816
TxText:
  Det var en gång tre bockar, som alla hette Bruse: lilla bocken Bruse, mellersta bocken Bruse och stora bocken Bruse. De bodde på en äng som låg i en grönskande dal.

  Bockarna Bruse älskade att äta färskt gräs, men sorgligt nog hade deras äng blivit brun och kal eftersom de var glupska getter och hade ätit upp vartenda grässtrå.

  Men de var fortfarande hungriga.

  I fjärran kunde de se en äng som var full av frodigt grönt och gott gräs, men tyvärr fanns det bara ett sätt att komma dit – över en skranglig bro.


TxText:
  Baş Assambleyanın 1948-ci il 10 dekabr tarixli 217-ci A (III)
  qətnaməsi ilə qəbul və bəyan edilib.

  Preambula

  Bəşər ailəsinin bütün üzvlərinə xas olan ləyaqətləri və onların bərabər və alınmaz hüquqlarını qəbul etməyin azadlığın, ədalətin və ümumi sülhün təməli olduğunu nəzərə alaraq; və insan hüquqlarına laqeydliyin və həqarətin bəşəriyyətin vicdanını hiddətləndirən vəhşi əməllərə gətirib çıxardığını və insanların söz və əqidə azadlığına mane olacağı, qorxu və ehtiyaclardan azad olacağı bir dünyanın yaradılmasının insanların ən ali arzusu kimi bəyan edildiyini nəzərə alaraq; və insanın müstəbidliyə və zülmkarlığa qarşı sonuncu vasitə kimi qiyama əl atmağa məcbur qalmamasını təmin etmək məqsədilə insan hüquqlarının qanun hökmü ilə qorunmasının zəruri olduğunu nəzərə alaraq; və xalqlar arasında dostluq münasibətlərinin inkişafına yardım etməyin zəruri olduğunu nəzərə alaraq; və Birləşmiş Millətlər Təşkilatına daxil olan xalqların Nizamnamədə insanın əsas hüquqlarına, insan şəxsiyyətinin ləyaqətinə və dəyərliliyinə, kişi və qadınların hüquq bərabərliyinə olan inamlarını təsdiq etdikləri və daha çox azadlıq şəraitində sosial tərəqqiyə və həyat şəraitinin yaxşılaşdırılmasına yardım göstərmək qərarına gəldiklərini nəzərə alaraq; və üzv ölkələrin, Birləşmiş Millətlər Təşkilatı ilə əməkdaşlıq əsasında insan hüquqlarına və əsas azadlıqlara hamılıqlı hörmət və riayət edilməsinə yardım göstərməyi öz öhdələrinə götürdüklərini nəzərə alaraq; və bu hüquq və azadlıqların xarakterinin hamılıqla dərk edilməsinin bu öhdəliklərin tam şəkildə yerinə yetirilməsi üçün böyük əhəmiyyət kəsb etdiyini nəzərə alaraq, Baş Assambleya bütün xalqların və bütün dövlətlərin yerinə yetirməyə can atmalı olduqları vəzifələr kimi hazırkı Ümumdünya Đnsan Hüquqları Bəyannaməsini bəyan edir; bu məqsədlə ki, hər bir insan və cəmiyyətin hər bir qurumu hazırkı Bəyannaməni daim nəzərdə tutaraq, bu hüquqlara və azadlıqlara, maarifçilik və təhsil yolu ilə, mütərəqqi milli və beynəlxalq tədbirlər yolu ilə, onların həm Təşkilata üzv olan dövlətlərin xalqları, həm də bu dövlətlərin yurisdiksiyası altında olan ərazilərin xalqları arasında hamılıqla və səmərəli şəkildə qəbul edilməsi və həyata keçirilməsi yolu ilə hörmət edilməsinə və onların təmin edilməsinə köməklik göstərməyə can atırlar.


TxText:
  Trời xanh và biển lặng - một ngày thật hoàn hảo để đi lặn! Chúng tôi khởi hành trên một chiếc thuyền nhỏ, háo hức mong đợi một cuộc thám hiểm RA TRÒ.

  Tới địa điểm lặn, chúng tôi cẩn thận kiểm tra tất cả các thiết bị rồi đeo chân vịt và mặt nạ dưỡng khí.

  Vừa lặn xuống dưới nước, chúng tôi được một đàn cá miền lưng vàng chào đón.

  Có rất nhiều sinh vật khác nhau quanh rạn san hô này: cá hè phương đông, cá vẹt, cá dơi, và cả một con sên biển có họa tiết rất đẹp nữa.


TxText:
  Dizem no meu país que existe uma maldição que recai sobre o sétimo filho nascido em qualquer família. A maldição não recairá sobre as filhas, mas se a mãe der à luz sete filhos então o último será com toda a certeza um Lobisomem – uma criatura que é metade homem, metade lobo. Dizem que tais criaturas atacam os humanos; dizem que são ferozes e cruéis. Mas este não era o caso de Filipe.

  Há muito, muito tempo, havia uma pequena aldeia à beira da floresta. Na maior das vezes, era uma aldeia pacata, mas os aldeões viviam cheios de medo do Lobisomem que diziam morar nas profundezas da floresta. Os Lobisomens eram criaturas escuras, metade homen metade lobo e dizia‐se que quando era noite de lua cheia estas criaturas rastejavam para fora da floresta em busca de carne humana.

  Mas como é que uma criatura destas é criada? É simples: a maldição que recai sobre o sétimo filho nascido em qualquer família

  Read the full story at: https://worldstories.org.uk/reader/the-curse/portuguese/366


TxText:
  Прымаючы пад увагу, што прызнанне годнасцi, якая ўласцiва ўсiм членам чалавечай сям'i, i роўных i неад'емных правоў iх з'яўляецца асновай свабоды, справядлiвасцi i ўсеагульнага мiру; i

  прымаючы пад увагу, што грэбаванне i пагарда да правоў чалавека прывялi да варварскiх актаў, якiя абураюць сумленне чалавецтва, i што стварэнне такога свету, у якiм людзi будуць мець свабоду слова i перакананняў i будуць свабодныя ад страху i галечы, абвешчана як высокае iмкненне людзей; i

  прымаючы пад увагу, што неабходна, каб правы чалавека ахоўвалiся ўладай закону з мэтай забеспячэння таго, каб чалавек не быў вымушаны ўжываць, у якасцi апошняга сродку, паўстання супроць тыранii i прыгнечання; i

  прымаючы пад увагу, што неабходна садзейнiчаць развiццю дружалюбных адносiн памiж народамi; i

  прымаючы пад увагу, што народы Аб'яднаных Нацый пацвердзiлi ў Статуце сваю веру ў асноўныя правы чалавека, у годнасць i каштоўнасць чалавечай асобы i ў раўнапраўе мужчын i жанчын i вырашылi садзейнiчаць сацыяльнаму прагрэсу i паляпшэнню ўмоў жыцця пры большай свабодзе; i

  прымаючы пад увагу, што дзяржавы-члены абавязалiся садзейнiчаць, у супрацоўнiцтве з Арганiзацыяй Аб'яднаных Нацый, усеагульнай павазе i захаванню правоў чалавека i асноўных свабод; i

  прымаючы пад увагу, што ўсеагульнае разуменне характару гэтых правоў i свабод мае велiзарнае значэнне для поўнага выканання гэтага абавязацельства:


TxText:
  „Šuolis“ – pasaulį pavergusi istorija apie lietuvio drąsą. 1970-aisiais Simas Kudirka peršoko iš sovietinio laivo į JAV pakrančių apsaugos katerį ir pasiprašė politinio prieglobsčio. Grąžintas atgal ir įkalintas, Simas sulaukė didžiulio tarptautinio palaikymo, dėl jo išlaisvinimo buvo rengiamos tūkstantinės demonstracijos. Lietuvis iš Griškabūdžio tapo tarptautiniu žmogaus laisvių pažeidimo simboliu, o jo likimą sprendė net du JAV prezidentai – Richardas Nixonas ir Geraldas Fordas. Šie įvykiai Šaltojo karo metu sukėlė milžinišką politinį sąmyšį JAV ir Sovietų Sąjungoje.

  Po penkiasdešimties metų Simas Kudirka, lydimas žinomos režisierės Giedrės Žickytės, vėl grįžo į amerikiečių laivą „Vigilant“. Šį kartą – dar kartą išgyventi jo likimą pakeitusį šuolį. Taip gimė savo siužetu geriausiems Holivudo trileriams nenusileidžiantis, daugiausia per pastaruosius metus dokumentinio kino laurų pasaulyje surinkęs, lietuvių režisierės Giedrės Žickytės filmas „Šuolis“.


TxText:
  Ada seekor kura-kura yang hidup di tepi sebuah rawa, namanya Chale. Chale terkenal sebagai binatang yang sombong dan selalu iri terhadap kelebihan binatang lain.

  Suatu siang Chale mendekati Markus dan Wely, sepasang bangau, yang sedang mencari ikan di rawa.
  “Selamat siang, Markus dan Wely,” Chale menyapa ramah.
  “Selamat siang, Chale,” jawab mereka bersama-sama.

  “Senang ya kalau aku bisa terbang seperti kalian?”
  “Kupikir menyenangkan juga kalau aku punya pelindung badan yang indah dan kuat sepertimu,” jawab Markus.
  “Tetapi tentu lebih hebat yang bisa terbang sepertimu,” kata Chale.


TxText:
  Оче наш, кој си на небесата,
   да се свети името Твое,
   да дојде царството Твое,
   да биде волјата Твоја,
   како на небото, така и на земјата;
   лебот наш насушен дај ни го денес
   и прости ни ги долговите наши
   како и ние што им ги проштеваме на нашите должници;
   и не нѐ воведувај во искушение,
   но избави нѐ од лукавиот
   Зашто Твое е Царството и Силата и Славата, во вечни векови.
   Амин!


TxText:
  Irimiás és Petrina két szélhámos és munkakerülő, akiknek a rendőrség egy megbízását kell teljesíteniük szabadságuk érdekében. Egy lerobbant alföldi telep elzüllött lakóit veszik célba, hogy átverjék, majd besúgónak szervezzék be őket…


TxText:
  Kiam mi eniris, flavpala malaja servisto jam estis rapidanta kun pipo kaj drogprovizo por mi, gestante al vaka lignolito.

  "Dankon. Mi ne venas por resti," mi diris. "Ĉi tie estas mia amiko, S-ro Isa Whitney, kaj mi deziras paroli kun li."

  Dekstre iu movis kaj ekkriis, kaj rigardante tra la malforta lumo mi ekvidis Whitney, pala, marasma, kaj nekombita, kiu rigardis min.

  "Mia Di'! Estas Watson," li diris. Li estis en kompatinda reagstato, kun ĉiu nervo agacita. "Diru, Watson, kioma hor'?"


TxText:
  (I grosserer Werles Hus. Kostbart og bekvemt indrettet arbejdsværelse; bogskabe og stoppede møbler; skrivebord med papirer og protokoller midt på gulvet; tændte lamper med grønne skærme, således at værelset er dæmpet belyst. Åben fløjdør med fratrukne forhæng på bagvæggen. Indenfor ses en stor elegant stue, stærkt oplyst af lamper og armstager. Foran til højre i arbejdsværelset fører en liden tapetdør ind til kontorerne. Foran til venstre en kamin med glødende kul i, og længere tilbage en dobbeltdør til spisesalen.)

  (Grossererens tjener, Pettersen, i livré, og lejetjener Jensen, i sort, sætter tilrette i arbejdsværelset. I den større stue går to—tre andre lejetjenere omkring, ordner og tænder flere lys. Inde fra spisesalen høres summende samtale og latter af mange stemmer; der bankes med kniven på et glas; stilhed indtræder; en skåltale boldes; bravoråb og så atter summende samtale.)


TxText:
  Давним-давно, у далекій землі, поміж хмар, на високій горі Олімп панували боги, насолоджуючись життям, сповненим веселощів і чвар. Щоразу, коли їм набридало сваритися між собою, вони починали гратися людьми так, як ви можете гратися своїми іграшками.

  Одного разу боги створили красуню, яку назвали Пандора, і відправили її до Прометея. Прометей знав, що боги гнівалися на нього через те, що він викрав у них вогонь і віддав його людям. Він підозрював, що боги намагаються його обманути, щоб повернути вогонь, і вирішив не звертати на Пандору уваги.


TxText:
  Dit het gebeur die jaar toe dit nie gereën het nie. Die bome het verdroog en doodgegaan. Die riviere het verdwyn en die water het opgedroog. Mens en dier het van honger en dors begin doodgaan.

  Leeu en Olifant, die leiers van die diere, het bymekaar gekom om die situasie te bespreek. Leeu sê: “Ons sal doodgaan van die dors. Kom ons roep almal bymekaar en praat daaroor om 'n put te grawe sodat ons van die put se water kan drink.”

  Olifant stem in en gaan versprei die nuus onder al die diere: “Koning Leeu en Olifant roep ons almal!”


TxText:
  Inngangsorð
  Það ber að viðurkenna, að hver maður sé jafnborinn til virðingar og réttinda, er eigi verði af honum tekin, og er þetta undirstaða frelsis, réttlætis og friðar i heiminum.

  Hafi mannréttindi verið fyrir borð borin og lítilsvirt, hefur slíkt haft í för með sér siðlausar athafnir, er ofboðið hafa samvizku mannkynsins, enda hefur því verið yfir lýst, að æðsta markmið almennings um heim allan sé að skapa veröld, þar sem menn fái notið málfrelsis , trúfrelsis og óttaleysis um einkalíf afkomu.

  Mannréttindi á að vernda með lögum. Að öðrum kosti hljóta menn að grípa til þess örþrifaráðs að rísa upp gegn kúgun og ofbeldi.

  Það er mikilsvert að efla vinsamleg samskipti þjóða í milli.

  Í stofnskrá sinni hafa Sameinuðu þjóðdirnar lýst yfir trú sinni á grundvallaratriði mannréttinda, á göfgi og gildi mannsins og jafnrétti karla og kvernna, enda munu þær beita sér fyrir félagslegum framförum og betri lífsafkomu með auknu frelsi manna.

  Aðildarríkin hafa bundizt samtökum um að efla almenna virðingu fyrir og gæzlu hinna mikilsverðustu mannréttinda í samráði við Sameinuðu þjóðirnar.


TxText:
  Краят на 60-те години. Дана, дъщеря на дипломат в Лондон, се завръща в България и е настанена в пансион на езикова гимназия, в която учат предимно деца на висши партийни функционери. Иван е син на човек от върхушката и дори по-сериозните провинения са му простени, докато Ростислав е приет в училището само заради способностите си и при най-малката грешка може да бъде преместен.


TxText:
  Ընդունված և հռչակված Ընդհանուր վեհաժողովի 
  1948 թ. դեկտեմբերի 10-ի 217 A (III) բանաձևով 
   
  Նախաբան 
   
  Նկատի առնելով , որ մարդկային ընտանիքի բոլոր անդամներին ներհատուկ 
  արժանապատվության և հավասար ու անօտարելի իրավունքների ճանաչումն աշխարհում 
  ազատության , արդարության և խաղաղության հիմքն է, 
  նկատի առնելով , որ մարդու իրավունքների անտեսումն ու դրանց նկատմամբ 
  արհամարհանքը հանգեցրել են մարդկության խիղճը վրդովող բարբարոսական 
  գործողությունների , և որպես մարդկության վեհ նպատակ հռչակված է այնպիսի աշխարհի 
  ստեղծումը , որտեղ մարդիկ կվայելեն խոսքի և համոզմունքի ազատություն և զերծ կլինեն 
  վախից ու կարիքից , 
  նկատի առնելով , որ կարևոր է իրավական պետության կողմից մարդու 
  իրավունքների պաշտպանությունը , որպեսզի մարդը հարկադրված չլինի դիմելու 
  բռնակալության ու ճնշման դեմ ապստամբության՝ որպես վերջին միջոցի , 
  նկատի առնելով ազգերի միջև բարեկամական հարաբերությունների զարգացումը 
  խթանելու կարևորությունը , 
  նկատի առնելով , որ Միավորված ազգերի կազմակերպության ժողովուրդները 
  Կանոնադրության մեջ վերահաստատել են իրենց հավատը մարդու հիմնարար 
  իրավունքների , անհատի արժանապատվության ու արժեքի և տղամարդու ու կնոջ 
  իրավահավասարության նկատմամբ և վճռել են քաջալերել սոցիալական առաջընթացն ու 
  կենսամակարդակի բարելավումն առավել ազատության պայմաններում , 
  նկատի առնելով , որ անդամ պետությունները պարտավորվել են, Միավորված 
  ազգերի կազմակերպության հետ համագործակցելով , հասնել մարդու իրավունքների և 
  հիմնարար ազատությունների նկատմամբ համընդհանուր հարգանքի ու դրանց 
  պահպանման քաջալերմանը , 
  նկատի առնելով , որ այդ իրավունքների ու ազատությունների ընդհանուր ըմբռնումը 
  վիթխարի նշանակություն ունի այս պարտավորության լիակատար իրականացման 
  համար՝


TxText:
  A. H. Tammsaare romaani „Tõde ja õigus“ I osal põhinevas mängufilmis tuleb lootusest ja teotahtest pakatav Andres koos noore abikaasa Krõõdaga võlgu ostetud soisele talukohale uut elu rajama. Vargamäe Mäe talust peab saama koht, mis perekonna eest hoolitseb, algab aga hoopis elukestev võitlus nii looduse ja saatuse kui ka kiusliku naabrimehe Pearuga. Kui elukaar jagab Andresele enam kannatusi kui kauaoodatud tulemusi, hakkab mees üha meeleheitlikumalt otsima tõde ja õigust nii kohtust, kõrtsist kui ka Piiblist, tuues oma otsinguil ohvriks perekonna, lähikondlased ja iseenda. Unelm õitsvast ja perekonna eest hoolt kandvast Vargamäest vajub üha sügavamale reaalsuse varju.


TxText:
  Dok je živio na zemlji, Isus je pričao učenicima o nebu. Nazvao ga je „kućom svoga oca” i rekao da tamo ima mnogo vila. Vila je velika, predivna kuća. Nebo je veće i ljepše nego zemaljski dom.

  Isus je rekao, „Idem vam pripremiti mjesto. A ako odem i pripremim va mjesto, vratit ću se natrag i primiti vas k sebi.” Isus je otišao na nebo nakon što je uskrsnuo od mrtvih. Dok su njegovi učenici gledali, bio je uznesen i prekrio ga je oblak tako da ga više nisu mogli vidjeti.


TxText:
  人間ー誰ん生まりやぎーなー自由やい、また、胴大切に思ゆる肝とぅ胴守らんでぃる肝ー、誰やてぃんゆぬ如授かとーるむんやん。人間ー元からいー矩ぬ備わとーくとぅ、互ーに兄弟やんでぃる考ーさーに事に当たらんだれーならん。

  Ninjinō tā n 'nmariyagīnā jiyu yai, mata, dū tēshichi ni umuyuru chimu tu dū mamurandiru chimō, tā yatin yunugutu sajakatōru mun yan.


TxText:
  Na ishte njëherë një djalë që shkonte për gjueti maleve me hark dhe me shigjeta. Një ditë, djali brodhi gjithë pasditen duke gjuajtur maleve, por nuk gjeti asnjë kafshë dhe filloi të shqetësohej se nuk do të kishte gjë për të ngrënë në darkë.

  Papritur, djali dëgjoi një klithmë nga lart. Kur hodhi vështrimin lart, ai pa një shqiponjë të fuqishme që fluturonte në qiell me shpejtësi të madhe. Shqiponja mbante me kthetrat e saj të gjata një gjarpër dhe djali pa se zogu i fuqishëm fluturoi drejt folesë së tij lart në mal, shumë afër majës së tij, aty ku djali nuk kishte qenë kurrë më parë.

  Ai pa me vëmendje se si shqiponja lëshoi gjarprin në fole, dhe fluturoi sërish për të kërkuar një pre tjetër.


TxText:
  काशीनगरे एकः पण्डितः अस्ति । पण्डितसमीपम् एकः शिष्यः आगच्छति । शिष्यः वदति - "आचार्य!
  विद्याभ्यासार्थम् आगतः ।" पण्डितः शिष्यबुद्धिपरीक्षार्थं पृच्छति - "वत्स, देवः कुत्र अस्ति?" शिष्यः वदति -
  'गुरो! देवः कुत्र नास्ति? कृपया भवान् एव समाधानं वदतु ।" सन्तुष्टः गुरुः वदति - "दैवः सर्वत्र अस्ति । देवः
  सर्वव्यापी । त्वं बुद्धिमान ।अतः विद्याभ्यासार्थम् अत्रैव वस।"


TxText:
  dhṛtarāṣṭro rājā.
  kiṃ dhṛtarāṣṭro mantrī?
  dhṛtarāṣṭro na mantrī.
  dhṛtarāṣṭro rājā.

  saṃjayaḥ kaḥ?
  kiṃ saṃjayo rājā?
  saṃjayo na rājā.
  saṃjayo mantrī.
  saṃjayo dhṛtarāṣṭrasya mantrī.

  saṃjayo dhṛtarāṣṭraṃ gacchati.
  saṃjayo rājānaṃ dhṛtarāṣṭraṃ gacchati.
  dhṛtarāṣṭraḥ:
   saṃjaya!
   duryodhanaḥ kiṃ karoti?

  duryodhanaḥ kaḥ?
  kiṃ duryodhano mantrī?
  duryodhano na mantrī.
  duryodhano dhṛtarāṣṭrasya putraḥ.
  duryodhano rāja­putraḥ.


TxText:
  धृतराष्ट्रो राजा।
  किं धृतराष्ट्रो मन्त्री?
  धृतराष्ट्रो न मन्त्री।
  धृतराष्ट्रो राजा।

  संजयः कः?
  किं संजयो राजा?
  संजयो न राजा।
  संजयो मन्त्री।
  संजयो धृतराष्ट्रस्य मन्त्री।

  संजयो धृतराष्ट्रं गच्छति।
  संजयो राजानं धृतराष्ट्रं गच्छति।
  धृतराष्ट्रः —
   संजय !
   दुर्योधनः किं करोति?

  दुर्योधनः कः?
  किं दुर्योधनो मन्त्री?
  दुर्योधनो न मन्त्री।
  दुर्योधनो धृतराष्ट्रस्य पुत्रः।
  दुर्योधनो राज­पुत्रः।


TxText:
  Au fost odată ca niciodată, pe un câmp nu prea departe de tine, un iepure vioi și vesel și o broască țestoasă somnoroasă.

  Iepurele vesel se numea Noel, iar țestoasa somnoroasă se numea Archibald. Țestoasei Archibald îi plăcea să stea și să își ronțăie cina încet, în timp ce iepurele Noel își înfuleca în grabă mâncarea și se învârtea în jurul lui Archibald până amețea.

  Într-o bună zi, s-au certat.


TxText:
  Un preso fugado recentemente tenta recuperar o botín agochado hai uns anos nunha remota e isolada vila, mais atopa unha sentenza peor có cárcere. Anciáns siniestros, desaparicións estrañas, espíritos, un sacerdote peculiar e até o mesmo arcipreste de Santiago protagonizan unha historia de terror, humor e fantasía. Primeira produción en stop-motion feita en arxila en España. Participan coas súas voces Luis Tosar, Geraldine Chaplin, Manuel Manquiña, Jorge Sanz e Paul Naschy entre outros.


TxText:
  მერაბი ბავშვობიდანვე ქართული ნაციონალური ცეკვის ანსამბლში დადიოდა მის ცეკვის პარტნიორთან, მარისთან ერთად. მერაბის სამყარო მოულოდნელად აღმოჩნდა თავდაყირა, როდესაც ქარიზმატული ირაკლი გაჩნდა მის ცხოვრებაში. იგი გახდა მერაბის კონკურენტი და სურვილიც. ამ კონსერვატიულ გარემოში მერაბი აღმოაჩენს, რომ უნდა გათავისუფლდეს და რისკავს.


TxText:
  El professor de filosofia Merlí Bergeron tria un grup d'alumnes de batxillerat per ser els peripatètics del segle XXI. Com si es tractés d'un nou Aristòtil, el Merlí els ensenya a qüestionar les coses, a reflexionar. Però el seu caràcter irònic i irritant és polèmic dins de l'institut, perquè no tots els professors estan disposats a aguantar les seves manies. Ni tampoc el seu fill, l'alumne més difícil que ha tingut mai, i amb qui intentarà recuperar la relació. El Merlí ressuscitarà per als alumnes Sòcrates, Hume, Nietzsche i altres figures de la història del pensament, i els ajudarà, no pas sense conflictes, a resoldre els seus problemes quotidians.


TxText:
  অহর্ষী নামের বাঘটি ভাল চিন্তা করছিল। সেটা শীতকাল ছিল এবং সে তখন তার থাবায় বরফের অনুভূতির সঙ্গে অভ্যস্ত হচ্ছিল। ম্যানগ্রোভের গরম তলতলে কাদার অনুপস্থিতি অনুভব করে, সে সামান্য শিহরিত হল। অহর্ষী অনেক কিছুরই অনুপস্থিতি অনুভব করছিল। কিভাবে সূর্য তার লোমে রাজকীয় কমলা রঙের আভা তৈরি করত,বা মধ্যাহ্নের উজ্জ্বলতার তীব্ররশ্মি কেমন তার কালো ডোরাগুলোকে খুব সপ্রতিভ এবং সবেগে ধাবমান কালো বজ্রের মতো করে তুলত, তার অনুপস্থিতি সে অনুভব করতো। সন্ধ্যেবেলার তাপে ঝিমানো এবং জঙ্গলের দ্রাক্ষালতার মধ্যে দিয়ে খন্ড হয়ে যাওয়া সূর্যের আলোকরশ্মি ধারণ করার অনুপস্থিতি অনুভব করতো। সে ভাবছিল যে সে কী আর কখনো গাছে থাকা দোয়েল পাখির ডাক শুনতে পাবে, বা বাতাসের পাকা আমের গন্ধ অনুভব করতে। এটা হল এমন অস্থায়ী, গ্লানিকর মুহূর্ত যা বাঘটি তার মনের মধ্যে চিত্রিত করে রাখার চেষ্টা করছিল। অহর্ষী তার বাড়ির অনুপস্থিতি অনুভব করছিল।


TxText:
  北冥有魚，其名為鯤。鯤之大，不知其幾千里也。化而為鳥，其名為鵬。鵬之背，不知其幾千里也；怒而飛，其翼若垂天之雲。是鳥也，海運則將徙於南冥。南冥者，天池也。齊諧者，志怪者也。諧之言曰：「鵬之徙於南冥也，水擊三千里，摶扶搖而上者九萬里，去以六月息者也。」野馬也，塵埃也，生物之以息相吹也。天之蒼蒼，其正色邪？其遠而無所至極邪？其視下也亦若是，則已矣。且夫水之積也不厚，則負大舟也無力。覆杯水於坳堂之上，則芥為之舟，置杯焉則膠，水淺而舟大也。風之積也不厚，則其負大翼也無力。故九萬里則風斯在下矣，而後乃今培風；背負青天而莫之夭閼者，而後乃今將圖南。蜩與學鳩笑之曰：「我決起而飛，槍1榆、枋，時則不至而控於地而已矣，奚以之九萬里而南為？」適莽蒼者三湌而反，腹猶果然；適百里者宿舂糧；適千里者三月聚糧。之二蟲又何知！小知不及大知，小年不及大年。奚以知其然也？朝菌不知晦朔，蟪蛄不知春秋，此小年也。楚之南有冥靈者，以五百歲為春，五百歲為秋；上古有大椿者，以八千歲為春，八千歲為秋。而彭祖乃今以久特聞，眾人匹之，不亦悲乎！


TxText:
  Ashiiké tʼóó diigis léiʼ tółikaní łaʼ ádiilnííł dóó nihaa nahidoonih níigo yee hodeezʼą́ jiní. Áko tʼáá ałʼąą chʼil naʼatłʼoʼii kʼiidiilá dóó hááhgóóshį́į́ yinaalnishgo tʼáá áłah chʼil naʼatłʼoʼii néineestʼą́ jiní. Áádóó tółikaní áyiilaago tʼáá bíhígíí tʼáá ałʼąą tłʼízíkágí yiiʼ haidééłbįįd jiní. "Háadida díí tółikaní yígíí doo łaʼ ahaʼdiidził da," níigo ahaʼdeetʼą́ jiníʼ. Áádóó baa nahidoonih biniiyé kintahgóó dah yidiiłjid jiníʼ (…)


TxText:
  Embannet gant ar Broadou-Unanet d'an 10 a viz Kerzu 1948

  Rakger
  --O vezañ ma'z eo war anaout an dellezegezh enstag ouzh holl izili an denelezh hag o gwirioù par ha diwerzhus eo diazezet ar frankiz, ar reizhded hag ar peoc'h,

  _ o vezañ ma'z eo war dizanaout ha dismegañsiñ gwirioù mab-den eo bet ganet an aktoù a varbariezh a sav koustiañs mab-den en o enep, ha ma'z eo bet embannet eo donedigezh ur bed a vo ennañ gant an dud frankiz da gomz ha da grediñ, dieubet ma vint diouzh ar spont hag an dienez, a zo mennad uhelañ mab-den,

  --o vezañ ma'z eo ret-holl diwall gwirioù mabden gant reolenn al lezenn evit na vefe ket rediet an dud d'en em sevel ouzh an tirantegezh hag ar gwaskerezh da rekour diwezhañ,

  --o vezañ ma'z eo ret-holl kas war-raok an darempredoù a vignoniezh etre ar broadoù,

  --o vezañ ma'z eo bet embannet adarre er Garta gant pobloù ar Broadoù-Unanet o feiz e gwirioù diazez mab-den, e dellezegezh ha talvoudegezh mab-den, e parded ar baotred hag ar merc'hed en o gwirioù, ha ma'z eo bet disklêriet ganto e oant mennet da gas war-raok an diorroadur kevredigezhel ha da wellaat an aozioù-buhez en ur frankiz vrasoc'h,

  --o vezañ ma'z eo bet gouestlet gant ar Stadoù-Ezel diogeliñ, gant kenlabour Aozadur ar Broadoù-Unanet, an doujañs hollvedel ha gwirion ouzh gwirioù mab-den hag ar frankizioù pennan,

  --hago vezañ ma'z eo a bouez bras kengompren ar gwirioù hag ar frankizioù-mañ a-benn seveniñ ar gouestl,


TxText:
  evel uhelvennad boutin da vezañ diraezet gant an holl bobloù hag an holl vroadoù, d'an holl dud hag ensavadurioù, gant an Disklêriadur-mañ atav en o freder, da lakaat kreskiñ dre ar c'helenn hag an deskadurezh, an doujans ouzh ar gwirioù ha frankizioù-mañ, d'o lakaat da vezañ anavezet ha sevenet tamm-ha-tamm da vat hag e pep lec'h, dre ziarbennoù broadel hag etrevroadel, koulz e-touez pobloù ar Stadoù-Ezel hag e-touez ar re zo war zouaroù dindan o lezennoù.


TxText:
  Алтын күн аспаны,
  Алтын дән даласы,
  Ерліктің дастаны –
  Еліме қарашы!
  Ежелден ер деген,
  Даңқымыз шықты ғой,
  Намысын бермеген,
  Қазағым мықты ғой!

  Қайырмасы:
  Менің елім, менің елім,
  Гүлің болып егілемін,
  Жырың болып төгілемін, елім!
  Туған жерім менің — Қазақстаным!


TxText:
  Adam mieszkał w małej wiosce na południu Polski, w pobliżu dużego miasta Kraków. Dla Adama ulubioną porą dnia był czas kolacji. Nie dlatego, że jego mama przygotowywała najlepsze jedzenie na świecie, ale dlatego, że w czasie kolacji cała rodzina zasiadała przed telewizorem i oglądała wiadomości. Żadnej lekcji w szkole nie dało się porównać z historiami, o których Adam dowiadywał się z wiadomości: o ludziach o egzotycznym wyglądzie, żyjących w innych kulturach, o klęskach żywiołowych w krajach, których nigdy nie odwiedził, o najfajniejszych znanych osobach i ich niezwykłym życiu. Jedna z takich historii zmieniła życie Adama na zawsze…

  Pewnego wieczoru, tuż przed żniwami, rodzina zasiadła przy parujących talerzach rosołu z domowym makaronem, gdy rozpoczęło się nadawanie wiadomości. Najważniejszą informacją była tajemnicza kradzież z Zamku na Wawelu w pobliskim Krakowie. W nocy złodzieje wdarli się do jamy smoka wawelskiego i ukradli skarb!

  Read the full story at: https://worldstories.org.uk/reader/adam-and-the-dragons-treasure/polish/233


TxText:
  Dej sa odohráva počas druhej svetovej vojny v malom meste Slovenského štátu. Stolár Tóno Brtko, poctivý a slušný človek prijme pod nátlakom svojej ženy a vysoko postaveného švagra arizačný dekrét na obchod staručkej pani Lautmannovej. Aj keď je obchod nevýnosný, Brtko v ňom zotrváva a predstiera, že arizuje. Stará pani sa o Tóna stará ako o syna a on jej pomáha ako môže. Príde však deň, keď všetci Židia z mestečka obdržia predvolanie k transportu. Všetci okrem pani Lautmannovej. Tóno sa ju spočiatku snaží ukryť, no neskôr ju prehovára, aby sa sama prihlásila. Tlak udalostí dovedie Tóna Brtka k hraničnej životnej situácii…


TxText:
  Il était une fois trois ours: un papa ours, une maman ours et un bébé ours. Ils habitaient tous ensemble dans une maison jaune au milieu d'une grande forêt.

  Un jour, Maman Ours prépara une grande marmite de porridge délicieux et fumant pour le petit déjeuner. Il était trop chaud pour pouvoir être mangé, alors les ours décidèrent d'aller se promener en attendant que le porridge refroidisse.


TxText:
  Nork egin zigun? Bibliak, Jainkoaren Hitzak, dio nola hasi zen giza arraza. Aspaldi, Jainkoak lehen gizona egin eta Adan izendatu zuen. Jainkoak Adan lur hautsetik atera zuen. Jainkoak Adanen bizitza putz egin zuenean, hura bizirik etorri zen. Eden izeneko lorategi eder batean aurkitu zuten.

  Jainkoak Adan egin baino lehen, gauza zoragarriz betetako mundu ederra egin zuen. Pausoz pauso, Jainkoak leku menditsuak eta belardi-espazioak, lore zatikatzaileak eta zuhaitz altuak, luma distiratsuko hegaztiak eta elorri zukutsuak, balea biziak eta barraskilo irristakorrak egin zituen. Hain zuzen, Jainkoak dena egin zuen - dena.


TxText:
  𐌰𐍄𐍄𐌰 𐌿𐌽𐍃𐌰𐍂 𐌸𐌿 𐌹𐌽 𐌷𐌹𐌼𐌹𐌽𐌰𐌼
  𐍅𐌴𐌹𐌷𐌽𐌰𐌹 𐌽𐌰𐌼𐍉 𐌸𐌴𐌹𐌽
  𐌵𐌹𐌼𐌰𐌹 𐌸𐌹𐌿𐌳𐌹𐌽𐌰𐍃𐍃𐌿𐍃 𐌸𐌴𐌹𐌽𐍃
  𐍅𐌰𐌹𐍂𐌸𐌰𐌹 𐍅𐌹𐌻𐌾𐌰 𐌸𐌴𐌹𐌽𐍃
  𐍃𐍅𐌴 𐌹𐌽 𐌷𐌹𐌼𐌹𐌽𐌰 𐌾𐌰𐌷 𐌰𐌽𐌰 𐌰𐌹𐍂𐌸𐌰𐌹
  𐌷𐌻𐌰𐌹𐍆 𐌿𐌽𐍃𐌰𐍂𐌰𐌽𐌰 𐌸𐌰𐌽𐌰 𐍃𐌹𐌽𐍄𐌴𐌹𐌽𐌰𐌽 𐌲𐌹𐍆
  𐌿𐌽𐍃 𐌷𐌹𐌼𐌼𐌰 𐌳𐌰𐌲𐌰

  𐌾𐌰𐌷 𐌰𐍆𐌻𐌴𐍄 𐌿𐌽𐍃 𐌸𐌰𐍄𐌴𐌹 𐍃𐌺𐌿𐌻𐌰𐌽𐍃 𐍃𐌹𐌾𐌰𐌹𐌼𐌰
  𐍃𐍅𐌰𐍃𐍅𐌴 𐌾𐌰𐌷 𐍅𐌴𐌹𐍃 𐌰𐍆𐌻𐌴𐍄𐌰𐌼 𐌸𐌰𐌹𐌼
  𐍃𐌺𐌿𐌻𐌰𐌼 𐌿𐌽𐍃𐌰𐍂𐌰𐌹𐌼

  𐌾𐌰𐌷 𐌽𐌹 𐌱𐍂𐌹𐌲𐌲𐌰𐌹𐍃 𐌿𐌽𐍃 𐌹𐌽 𐍆𐍂𐌰𐌹𐍃𐍄𐌿𐌱𐌽𐌾𐌰𐌹

  𐌰𐌺 𐌻𐌰𐌿𐍃𐌴𐌹 𐌿𐌽𐍃 𐌰𐍆 𐌸𐌰𐌼𐌼𐌰 𐌿𐌱𐌹𐌻𐌹𐌽
  𐌿𐌽𐍄𐌴 𐌸𐌴𐌹𐌽𐌰 𐌹𐍃𐍄 𐌸𐌹𐌿𐌳𐌰𐌽𐌲𐌰𐍂𐌳𐌹 𐌾𐌰𐌷
  𐌼𐌰𐌷𐍄𐍃
  𐌾𐌰𐌷 𐍅𐌿𐌻𐌸𐌿𐍃 𐌹𐌽 𐌰𐌹𐍅𐌹𐌽𐍃


TxText:
  סרט מסע מצוייר בנבכי התודעה של הבמאי והתסריטאי ארי פולמן, המנסה להתחקות אחר שלושה ימים במלחמת לבנון הראשונה שנמחקו מזיכרונו מבלי להשאיר עקבות. מה שמתחיל ב-26 כלבים משוגעים שרצים בהתקף זעם ברחוב רוטשילד בתל אביב, נמשך במפגשים חטופים עם חבר ילדות בהולנד המושלגת, תופס תפנית פסיכדלית במועדונים של חיפה מתחילת שנות ה-80ʼ, והולך ומתביית בביירות הסוראליסטית של ימי המלחמה. הזיכרון האנושי מתעתע, ורק ציורים חופשיים בשילוב עם אנימציה מופלאה יכולים, אולי, לשים יד מכוונת על אותם ימים חסרים מהעבר הרחוק.


TxText:
  مرحبا، كيف حالك ؟
  مرحبا, أنا بخير
  هل انت جديدٌ هنا؟ لم أراك من قبل
  انا طالب جديد.لقد وصلت البارحة
  انا محمد, تشرفت بلقائك

  شجرة الحياة

  تحكي هذه القصة عن ولد صغير يُدعى «يوسف»، يعيش مع أمه الأرملة الفقيرة، يساعدها ويحنو عليها ويحبها حبًا جمًا. وفي يوم من الأيام يصيب المرض أم يوسف ويشتد عليها، ولا يعرف يوسف ماذا يفعل لإنقاذها، فلا يجد أمامه سوى اللجوء إلى الجِنِّيَّة «وِداد» التي تدله على شجرة فيها الشفاء لأمه، هذه الشجرة تقع في أعلى الجبل المقابل لمنزلهم، وعلى يوسف أن يتسلق هذا الجبل ويواجه المخاطر من أجل أن يأتي لأمه بالدواء الموجود في أوراق هذه الشجرة، فهل سينجح يوسف في ذلك؟ وماذا ينتظره من مخاطر وأهوال؟


TxStartDate: 2026-04-21 17:20:47.347838
TxText:
  Es hatte ein Mann einen Esel, der schon lange Jahre die Säcke unverdrossen zur Mühle getragen hatte, dessen Kräfte aber nun zu Ende gingen, sodass er zur Arbeit immer untauglicher wurde. Da dachte der Herr daran, ihn aus dem Futter zu schaffen, aber der Esel merkte, dass kein guter Wind wehte, lief fort und machte sich auf den Weg nach Bremen; dort, meinte er, könnte er ja Stadtmusikant werden.

  Als er ein Weilchen fortgegangen war, fand er einen Jagdhund auf dem Weg liegen, der japste wie einer, der sich müde gelaufen hat. "Nun, was japst du so, Packan?" fragte der Esel. "Ach," sagte der Hund, "weil ich alt bin und jeden Tag schwächer werde, auch auf der Jagd nicht mehr fort kann, hat mich mein Herr wollen totschlagen, da hab ich Reißaus genommen; aber womit soll ich nun mein Brot verdienen?" - "Weißt du was?" sprach der Esel, "ich gehe nach Bremen und werde dort Stadtmusikant, geh mit und lass dich auch bei der Musik annehmen. Ich spiele die Laute, und du schlägst die Pauken.


TxText:
  Der var engang en prins, der var meget, meget, meget, meget kræsen. Han besluttede sig for, at tiden var kommet til at han skulle giftes, men hans kommende kone skulle være en ægte prinsesse, der var lige så kræsen som ham selv. Han mente, at kræsenhed var et tegn på kongelighed.

  Men hvor kunne han finde en? Han begyndte at søge på kryds og tværs af landet. Men uden held. Han var så kræsen, at hver gang han så en prinsesse, ville han sige:

  "Hun er for fed" eller "Hun er for tynd" eller "Hun er for høj" eller "Hun er for lille" eller "Hun lugter for meget" eller "Hendes hår er grønt" eller "Hendes hår er blåt".


TxText:
  अनुच्छेद १(एक): सभी मनुष्य जन्म से स्वतन्त्र तथा मर्यादा और अधिकारों में समान होते हैं। वे तर्क और विवेक से सम्पन्न हैं तथा उन्हें भ्रातृत्व की भावना से परस्पर के प्रति कार्य करना चाहिए।


TxText:
  Kenke yolki ni tlajtoli

  Yolki, pampa ni tlatepanitalotl, ni tlasenkauajkayotl iuan ni kuali nemilistli ipan ni tlalpan, yaya ni moneki moixmatis uan monemilis, ijkinoj nochi kuali tiitstosej ika touampoyouaj.
  Pampa tlaj amo tikixmatij tlatepanitalistli uan tlen kuali nemilistli ipan ni tlalpan, yeka onkatok kualantli, onkatok tlateuilistli, onkatok majmajtli uan sekinok tlamantli teixpanolistli; yeka moneki ma kuali timouikakaj ika nochi touampoyouaj, ma amo onkaj majmajyotl uan teixpanolistli; moneki ma onkaj yejyektlalistli, ma titlajtlajtokaj uan ma tijneltokakaj tlen tojuantij tijnekij tijneltokasej uan amo tlen ma topanti, kenke, pampa tijnekij ma onkaj tlatepanitalistli.

  Pampa ni tlatepanitalotl moneki ma tiyejyekokaj, ma tijchiuakaj uan ma tijmanauikaj; ma nojkia kiixmatikaj tekiuajtinij, uejueyij tekiuajtinij, ijkinoj amo onkas nopeka se akajya touampoj san tlen ueli kinekis techchiuilis, technauatis, kinekis technauatis ma tijchiuakaj se tlamantli tlen amo kuali; yeka ni tlatepanitalotl tlauel moneki ipan tonemilis ni tlalpan.


TxText:
  English:

  This story shows how the space-delimited parser uses Unicode categories to identify words in multiple languages.

  Arabic:

  ‏مرحبا، كيف حالك ؟‎

  Czech:

  V jedné rozpadlé chaloupce žil tatínek, maminka a jejich chlapec Tonda. Byli velmi chudí, do střechy jim teklo a často neměli ani na jídlo.

  French:

  Il était une fois trois ours: un papa ours, une maman ours et un bébé ours. Ils habitaient tous ensemble dans une maison jaune au milieu d'une grande forêt.

  Georgian:

  ყველა ადამიანი იბადება თავისუფალი და თანასწორი თავისი ღირსებითა და უფლებებით.

  German:

  Es hatte ein Mann einen Esel, der schon lange Jahre die Säcke unverdrossen zur Mühle getragen hatte, dessen Kräfte aber nun zu Ende gingen, sodass er zur Arbeit immer untauglicher wurde. Da dachte der Herr daran, ihn aus dem Futter zu schaffen, aber der Esel merkte, dass kein guter Wind wehte, lief fort und machte sich auf den Weg nach Bremen; dort, meinte er, könnte er ja Stadtmusikant werden.

  Gothic:

  𐌰𐍄𐍄𐌰 𐌿𐌽𐍃𐌰𐍂 𐌸𐌿 𐌹𐌽 𐌷𐌹𐌼𐌹𐌽𐌰𐌼

  Greek:

  Πέτρος: Γεια σου, Νίκη. Ο Πέτρος είμαι.
  Νίκη: Α, γεια σου Πέτρο. Τι κάνεις;
  Πέτρος: Μια χαρά. Σε παίρνω για να πάμε καμιά βόλτα αργότερα. Τι λες;
  Νίκη: Α, ωραία. Κι εγώ θέλω να βγω λίγο. Συνέχεια διαβάζω για τις εξετάσεις… κουράστηκα πια. Πού λες να πάμε;

  Hindi:

  अनुच्छेद १(एक): सभी मनुष्य जन्म से स्वतन्त्र तथा मर्यादा और अधिकारों में समान होते हैं। वे तर्क और विवेक से सम्पन्न हैं तथा उन्हें भ्रातृत्व की भावना से परस्पर के प्रति कार्य करना चाहिए।

  Russian:

  Встреча с медведем может быть очень опасна. Русские люди любят ходить в лес и собирать грибы и ягоды. Они делают это с осторожностью, так как медведи тоже очень любят ягоды и могут напасть на человека. Медведь ест все: ягоды, рыбу, мясо и даже насекомых. Особенно он любит мед.


TxText:
  Sanskrit:

  काशीनगरे एकः पण्डितः अस्ति । पण्डितसमीपम् एकः शिष्यः आगच्छति । शिष्यः वदति - "आचार्य!
  विद्याभ्यासार्थम् आगतः ।" पण्डितः शिष्यबुद्धिपरीक्षार्थं पृच्छति - "वत्स, देवः कुत्र अस्ति?" शिष्यः वदति -

  Spanish:

  — Decid —le repliqué yo, oyendo lo que me decía—: ¿de qué modo pensáis llenar el vacío de mi temor y reducir a claridad el caos de mi confusión?

  Turkish:

  Büyük ağaç eskiden aşılanmış ve her yıl güzel, iri, pembe şeftaliler verirmiş, insanın eline sığmazmış bu şeftaliler. Öyle güzelmişler ki insan yemeye kıyamazmış onları. Bahçıvan, bu büyük ağacı yabancı bir uzmanın kendi ülkesinden getirdiği bir tohumla aşıladığını söylermiş. Belli ki böyle masraf edilen bir ağaçta yetişen şeftaliler oldukça değerliymiş.


TxText:
  ཐུགས་རྗེ་ཆེན་པོ་རྐང་གཉིས་མཆོག་གྱུར་པ། །
  སྦྱིན་པའི་ཕ་རོལ་ཕྱིན་པ་ཕུན་སུམ་ཚོགས། །
  ཇི་ལྟར་བཅོམ་ལྡན་སྦྱིན་པའི་ཕ་རོལ་ཕྱིན། །
  བདག་གཞན་རིང་པོར་མི་ཐོགས་དེ་འདྲར་ཤོག །

  ཐུགས་རྗེ་ཆེན་པོ་རྐང་གཉིས་མཆོག་གྱུར་པ། །
  ཚུལ་ཁྲིམས་ཕ་རོལ་ཕྱིན་པ་ཕུན་སུམ་ཚོགས། །
  ཇི་ལྟར་བཅོམ་ལྡན་ཚུལ་ཁྲིམས་ཕ་རོལ་ཕྱིན།
  བདག་གཞན་རིང་པོར་མི་ཐོགས་དེ་འདྲར་ཤོག །

  ཐུགས་རྗེ་ཆེན་པོ་རྐང་གཉིས་མཆོག་གྱུར་པ། །
  བཟོད་པའི་ཕ་རོལ་ཕྱིན་པ་ཕུན་སུམ་ཚོགས། །
  ཇི་ལྟར་བཅོམ་ལྡན་བཟོད་པའི་ཕ་རོལ་ཕྱིན། །
  བདག་གཞན་རིང་པོར་མི་ཐོགས་དེ་འདྲར་ཤོག །


TxText:
  Büyük ağaç eskiden aşılanmış ve her yıl güzel, iri, pembe şeftaliler verirmiş, insanın eline sığmazmış bu şeftaliler. Öyle güzelmişler ki insan yemeye kıyamazmış onları. Bahçıvan, bu büyük ağacı yabancı bir uzmanın kendi ülkesinden getirdiği bir tohumla aşıladığını söylermiş. Belli ki böyle masraf edilen bir ağaçta yetişen şeftaliler oldukça değerliymiş.

  İki ağacın da gövdelerine nazar değmesin diye birer nazarlık asılıymış.

  Ağaçlardan küçük olanında her yıl bin tane çiçek açarmış ama bir tek şeftali bile yetişmezmiş üzerinde. Ya çiçekleri dökülürmüş, ya da ham şeftaliler kuruyup dallardan düşermiş. Bahçıvan küçük ağaç için elinden geleni yapmış ama değişen bir şey olmamış. Yıllar geçtikçe dalları ve yaprakları çoğalmış ama bir tek şeftali bile görünmemiş üzerinde.


TxText:
  Filma “Dvēseļu putenis” atspoguļo latviešu tautas cīņu par neatkarību un to, ka Latvijas valsts esamība nav pašsaprotama. Mūsu brīvība ir nopelnīta ar pašaizliedzību un visdārgāko ziedojumu - cilvēku dzīvībām. Filma izved cauri vēsturiskajiem notikumiem, padarot tos par personīgo pieredzi. Tā ir stāsts par latviešu saknēm un Latvijas valsts vērtībām. “Dvēseļu putenis” ir mūsu pateicība cilvēkiem, kuru izvēles toreiz ļauj mums dzīvot neatkarīgā valstī šodien.”


TxText:
  Једног дана, млади пас је кренуо у лов да ухвати нешто за јело.

  Покушао је да улови птицу, али она је одлетела.

  Покушао је да ухвати жабу, али она је скочила у воду.

  Покушао је да ухвати гуштера, али он се завукао под камен.

  Покушао је да ухвати пацова, али он је побегао у рупу.

  Покушао је да ухвати опосума, али он се попео на дрво.

  Пробао је да ухвати змију, али је змија ухватила њега!


TxText:
  UTANGULIZI
  Kwa kuwa kukiri heshima ya asili na haki sawa kwa binadamu wote ndio msingi wa uhuru, haki na amani duniani,

  Kwa kuwa kutojali na kudharau haki za binadamu kumeletea vitendo vya kishenzi ambavyo vimeharibu dhamiri ya binadamu na kwa sababu taarifa ya ulimwengu ambayo itawafanya binadamu wafurahie uhuru wao wa kusema, kusadiki na wa kutoogopa cho chote imekwisha kutangazwa kwamba ndio hamu kuu ya watu wote,

  Kwa kuwa ni lazima, ili mtu asishurutizwe kuomba msaada kutokana na maasi ya kupinga dhuluma na uonevu, kwamba haki za binadamu ziwe chini ya ulinzi wa sheria,

  Kwa kuwa ni lazima kabisa kuendeleza uhusiano wa kirafiki kati ya mataifa,


TxText:
  ਤਰਜ਼ਚਾਹੁੰਦਾ ਸੀ ਕਿ ਉਹ ਕਿਸੇ ਜੰਗਲ ਵਿਚ ਜਾ ਸਕੇ। ਉਸ ਦਾ ਅਧਿਆਪਕ ਕਲਾਸਰੂਮ ਵਿਚ ਟਾਈਗਰਾਂ ਬਾਰੇ ਕਹਾਣੀਆਂ ਪੜ੍ਹਦਾ ਹੈ. ਉਹ ਜੰਗਲ ਅਤੇ ਜਾਨਵਰਾਂ ਬਾਰੇ ਸੁਣਨਾ ਪਸੰਦ ਕਰਦਾ ਹੈ

  ਇੱਕ ਦਿਨ, ਉਸਦੀ ਇੱਛਾ ਪੂਰੀ ਹੋ ਗਈ!
  ਉਸ ਦਾ ਚਾਚਾ ਉਨ੍ਹਾਂ ਦੇ ਘਰ ਆਇਆ ਅਤੇ ਉਸ ਨੂੰ ਦੱਸਿਆ ਕਿ ਉਹ ਉਸ ਨੂੰਅਤੇ ਉਸਦੇ ਦੋਸਤਾਂਨੂੰ ਜੰਗਲ ਦੀ ਸੈਰ ਲਈ ਲੈ ਜਾ ਸਕਦਾ ਹੈ
  ਤਰਜ਼ ਬਹੁਤ ਖੁਸ਼ ਸੀ
  ਉਹਅਤੇ ਉਸਦੇ ਦੋਸਤ ਦਿਨ ਰਾਤ ਜੰਗਲ ਵਿੱਚ ਘੁੰਮਣਗੇ!

  ਘਰ ਤੋਂ ਜੰਗਲ ਲਈ ਬੱਸ ਦੁਆਰਾ ਚਾਰ ਘੰਟੇ ਲੱਗਦੇ ਹਨ. ਜਿਵੇਂ ਹੀ ਤਰ੍ਜ ਬੱਸ ਤੋਂ ਉਤਰਦਾ ਰਹੀ ਹੈ, ਇੱਕ ਮਜ਼ਬੂਤ ਹੱਥ ਉਸਦਾ ਹੱਥ ਹਿਲਾਉਂਦਾ ਹੈ ਅਤੇ ਫਿਰ ਉਸਦੇ ਵਾਲਾਂ ਨੂੰ ਮਲਦਾ ਹੈ. "ਜੰਗਲ ਵਿਚ ਤੁਹਾਡਾ ਸਵਾਗਤ ਹੈ!" ਉਹ ਚਾਚਾ ਜੀ ਸਨ


TxText:
  Welcome to Lute! This short guide should get you going.

  Navigation
  This tutorial has multiple pages. At the top of the page is a slider to navigate forwards and backwards, or you can click the arrows at either end of the slider.

  1. The Basics
  All of these words are blue because they are "unknown" - according to Lute, this is the first time you're seeing these words.
  You can click on a word, and create a definition. For example, click on this word: elephant.
  When the form pops up in the right-hand frame, a dictionary is loaded below. Copy-paste something from the dictionary into the translation, or make up your own, mark the status, add some tags if you want (eg, type "noun" in the tags field), and click save. From now on, every English text that you read that contains the word "elephant" will show the status. If you hover over any "elephant", you'll see some information.

  1.1 Multiple dictionaries.
  Languages can have multiple dictionaries, configured in the "Languages" link on the homepage. Each dictionary is shown as a small tab. For this demo, English has been configured with two dictionaries. The second dictionary will open a popup window. If you have many dictionaries, the extra ones will be shown in a small list box next to the tabs.

  1.2 Images
  Lute can do a simple image search for terms. Next to the Sentences tab is a small image button. If you click on it, you'll see some happy elephants (if you clicked on elephant!). If you click on one of the images shown in the list, that image is saved in your data/userimages folder. When you hover over the word in the reading pane, that picture is included in the word hover. Try adding an image for your elephant by clicking on the term, clicking the image icon, and clicking a picture you like. Then hover over your elephant.


TxText:
  Note: sometimes these images make _no sense_ -- it's using Bing image search, and it does the best it can with the limited context it has.
  To delete an image added to your term, click on it. Its border will change to red. Hit Delete or Backspace to delete it, and then save the term (you must save!).

  2. Multi-word Terms
  You can create multi-word terms by clicking and dragging across multiple words, then release the mouse. Try creating a term for the phrase "the cat's pyjamas", and add a translation and set the status.
  (A brief side note: Lute keeps track of where you are in any text. If you click the Home link above to leave this tutorial, and later click the Tutorial link from the Text listing, Lute will open the last page you were at.)

  3. Parent Terms
  Sometimes it helps to associate terms with a "parent". For example, the verb "to have" is conjugated in various forms as "I have a cold", "he has a dog", "they had dinner". First create a Term for "have". Then create a Term for "has", and in the Parent field start typing "have". Lute will show the existing Term "have" in the drop down, and if you select it, "has" will be associated with that on save, and when you hover over "has" you'll see the parent's information as well.
  If you enter a non-existent Parent word, Lute will create a placeholder Term for that Parent, copying some content from your term. For example, try creating a Term for the word "dogs", associating it with the non-existent Term "dog". When you save "dogs", both will be updated.


TxText:
  Terms can have multiple parents, too. Hit the Enter (or Return) key after each parent. For example, if you wanted to associate the Term "puppies" with both "puppy" and "dog", click on "puppies", and in the Parents text box type "puppy", hit Enter, type "dog", and hit Enter. Sometimes this is necessary: for example, in Spanish, "se sienta" can either be a conjugation of "sentirse" (to feel) or "sentarse" (to sit), depending on the context.

  4. Mark the remainder as "Well Known"
  When you're done creating Terms on a page, you will likely still have a bunch of blue words, or "unknowns", left over, even though you really know these words. You can set all of these to "Well Known" and move to the next page in one shot with the green checkmark at the bottom of the page. Try that now to see what happens, and then come back to this page using the arrows in the header to finish reading this page.
  The ">" link moves to the next page as well, without setting the unknown terms to "Well Known." This can be useful if you're reading quickly, without stopping to define every last term in detail.
  Note: both of these links also mark the page as "Read", which Lute uses when it searches for references to terms you create. There's more on this in the tutorial follow-up, which you should read after this tutorial.

  5. Keyboard shortcuts
  The "hamburger menu" next to the Lute logo at the top left of the reading screen opens up a small menu of items, including a link to some keyboard shortcuts. This section introduces a few of them.


TxText:
  5.1 Updating Status
  If you've worked through the tutorial, you'll have noted that words are underlined in blue when you move the mouse over them. You can quickly change the status of the current word by hitting 1, 2, 3, 4, 5, w (for Well-Known), or i (for Ignore). Try hovering over the following words and hit the status buttons: apple, banana, cranberry, donut.
  If you click on a word, it's underlined in red, and the Term edit form is shown. Before you switch over to the Term editing form, you can still update its status using the hotkeys above, or by using the up and down arrows. You can jump over to the edit form by hitting Tab, and then start editing.
  When a word has been clicked, it's "active", so it keeps the focus. Hovering the mouse over other words won't underline them in blue anymore, and hitting status update hotkeys (1 - 5, w, i) will only update the active word. To "un-click" a word underlined in red, click it again, or hit Escape or Return. Then you'll be back in "Hover mode". In "Hover mode", the hotkeys 1-5, w, and i still update the status, but the arrow keys just scroll the window. Try clicking and un-clicking or Escaping any word in this paragraph to get a feel for it.
  Note that for the keyboard shortcuts to work, the reading pane (where the text is) must have the "focus". Click anywhere on the reading pane to re-establish focus.


TxText:
  5.1 Bulk updates
  If you hold down Shift and click a bunch of words, you can bulk update their statuses. This works for the up and down arrow keys as well.

  5.2 Arrow keys
  The Right and Left arrow keys click the next and previous words. Hit Escape or Return to get back to "hover mode".

  5.3 Copying text
  When a word is hovered over or clicked, hit "c" to copy that word's sentence to your clipboard. Hit "C" to copy the word's full paragraph (multiple sentences). You can also copy arbitrary sections of text by holding down the Shift key while highlighting the text with your mouse.

  6. Next steps
  All done this text!
  Lute keeps track of all of this in your database, so any time you create or import a new Book, all the info you've created is carried forward.
  There's a tutorial follow-up: go to the Home screen, and click the "Tutorial follow-up" in the table.


TxText:
  Hopefully you've gone through the Tutorial, and created some Terms.
  From the Tutorial, you've already told Lute that you know most of the words on this page. You can hover over words to see information about them, such as your information you might have added about dogs.
  There are still a few blue words, which according to Lute are still "unknown" to you. You can process them like you did on the last text.
  (fyi - If a text has a spelling mikstaske, you can edit it by clicking the "hamburger menu" -- three lines -- in the top left corner of this screen, and click "Edit page". If you'd like, correct the mistake now, and resave this text.)
  Now we'll do a brief spin through a few other things Lute does. You can read about them and other features in the manual too.

  1. The Menus
  In case you missed it, on the Home screen there are some menu bar items on the top right. Go back there and hover over them to see what you can do. This is all demo data, so you can do what you want. (But don't delete the tutorials until you've gone through them.)

  2. Term Sentences
  In the "Term" edit form, you can click on the "Sentences" tab to see where that term or its relations have been used. Click on "elephant", and then click the Sentences tab to see where that term has been used.
  You're only shown sentences on pages that have been marked "Read", using the controls in the footer of the reading screen, i.e. the green checkmark or the ">". This ensures that you only see references that you have already seen before, so you don't get overwhelmed with new vocabulary, and avoids spoilers of the material you're reading.


TxText:
  3. Archiving, Unarchiving, and Deleting Books
  When you're done reading a book, you can Archive or Delete it.
  Archiving just removes the book from your book listing on the home screen, and you can unarchive at any time. The sentences for archived books are still available for searching with the Term "Sentences" link.
  On the last page of every book, Lute shows a link for you to archive the book. You can also archive it from the Home screen by clicking on the "Archive" action (the image with the little down arrow) in the right-most column. To unarchive the text, go to Home, Book Archive, and click the "Unarchive" action (the little up arrow).
  Deleting a book completely removes it and its sentences.
  Neither archiving nor deleting touch any Terms you've created.

  4. Audio
  You can add an audio file (mp3, wav, or ogg) to your books, so you can read along to an audio track. See the Lute manual for more notes on usage and tips.

  5. Themes and toggling highlighting
  Lute has a few themes to make reading more pleasant. From the "hamburger menu" on the reading screen you can switch to the next theme, or hit the hotkey (m). You can also toggle highlights, because sometimes they get distracting.

  ===

  Those are the the core feature of Lute! There are some sample stories for other languages. Try those out or create your own.
  When you're done with the demo, go back to the Home screen and click the link to clear out the database. Lute will delete all of the demo data, and you can get started. You'll be prompted to create your first language, and then you can create your first book. Lute will then ask you to specify your backup preferences, and with that all done, you'll be off and running.


TxText:
  There is a Lute Discord and manual as well -- see the "About" menu bar.
  I hope that you find Lute a fun tool to use for learning languages. Cheers and best wishes!


TxText:
  Il falegname maestro Ciliegia trova un pezzo di legno che piange e ride come un bambino.

  Questa è la storia di un pezzo di legno. Non è un pezzo di legno pregiato. È un pezzo di legno comune, come quelli che si mettono nelle stufe e nei caminetti per accendere il fuoco.
  Un giorno, non si sa come, questo pezzo di legno finisce nelle mani di maestro Ciliegia. Maestro Ciliegia è un vecchio falegname. In realtà si chiama mastr'Antonio, ma tutti lo chiamano maestro Ciliegia perché ha la punta del naso rossa come una ciliegia matura.

  Quando maestro Ciliegia vede il pezzo di legno è contento e dice: – Questo pezzo di legno va proprio bene per fare una gamba di tavolino.

  Quindi prende l'ascia per togliere la corteccia. Mentre sta per dare il primo colpo, rimane con il braccio in aria, perché sente una vocina che dice: – Non mi picchiare tanto forte!


TxText:
  Érase una vez un muchacho llamado Aladino que vivía en el lejano Oriente con su madre, en una casa sencilla y humilde. Tenían lo justo para vivir, así que cada día, Aladino recorría el centro de la ciudad en busca de algún alimento que llevarse a la boca.

  En una ocasión paseaba entre los puestos de fruta del mercado, cuando se cruzó con un hombre muy extraño con pinta de extranjero. Aladino se quedó sorprendido al escuchar que le llamaba por su nombre.


TxText:
  ከተሸፈነው ጫካው ውስጥ ሆኖ ዝሆኑ ቴምቦ፣ አዳኙ በሳር እና በጥቂት እንጨቶች የሚሸፍነውን ጥልቅና ለመግደል የሚያስችል የጉድጓድ ወጥመድ ይመለከታል።

  ቴምቦ “ሁሉንም እንስሳት ማስጠንቀቅ አለብኝ፣” ብሎ አሰበ ።

  ቴምቦ ለእንስሳቶቹ ጫካቸው አደገኛ ቦታ እየሆነ መምጣቱን በጥብቅ አስረዳ። “ከወጥመድ ተጠንቀቁ!” ብሎ ቴምቦ ጮኾ ተናገረ።

  ቴምቦ ወደ ወንዙ እየተቿኮለ ሄደ፣ በመንገድ ላይ ያገኛቸውን በሙሉ ኪቦኮ የሚባለውን ጉማሬን ጭምር አስጠነቀቀ፣ ። ለኪቦኮም “ዲክዲክን ካየኸው ከወጥመዱ እንዲጠነቀቅ ነገረው” አለው።


TxText:
  Встреча с медведем может быть очень опасна. Русские люди любят ходить в лес и собирать грибы и ягоды. Они делают это с осторожностью, так как медведи тоже очень любят ягоды и могут напасть на человека. Медведь ест все: ягоды, рыбу, мясо и даже насекомых. Особенно он любит мед.


TxText:
  V tretjem in zadnjem trilogije Kekec se spet pojavi zloben in divji lovec Bedanec. Na Kekcu in njegovih prijateljih je da ga zopet naženejo v "Kozji Rog". Bedanec ujame Brinclja in Rožleta, pogumni Kekec pa ju s svojo domiselnostjo reši in ukane lakomnega Bedanca, ki se ujame v lastno past. Kekec ga na njegove prošnje sicet reši iz pasti, a Bedanca to ne izuči. Bo mir v te kraje lahko prinesel modrijan Vitranc.


TxText:
  Syvällä Lapin erämaassa Aatami Korpi etsii kultaa. Ajoittain pommikoneiden ylilento ja etäiset sodan äänet kuuluvat kirkkaina syysöinä. Viimein raskas työ palkitaan ja kultapöly vaskoolissa kasvaa kultakimpaleiksi, Aatami lähtee viemään kulta-aarrettaan lähimpään kaupunkiin. Kun Aatamia vastaan rymistelee SS Obersturmführer Bruno Helldorfin johtama kolmekymmentä henkinen natsituhopartio, alkaa henkeäsalpaava ja kullanhimoinen takaa-ajo läpi tuhotun ja miinoitetun Lapin erämaan.


TxText:
  Ko nas je stvorio? Biblija, riječ Božja, govori nam kako je nastao ljudski rod. Davno, davno, Bog je stvorio prvog čovjeka i nazvao ga je Adam. Bog je stvorio Adama od zemaljske prašine. Kada je Bog udahnuo život u Adama, on je oživjeo. Našao se tada u predivnom vrtu zvanom Eden.

  Prije nego što je Bog stvorio Adama, stvorio je prelijep svijet pun čudesnih stvari. Korak po korak, Bog je dodavao brježuljkaste i prerijske predjele, mirisno cvijeće i visoko drveće, svijetle pernate ptice i zujave pčele, okretne kitove i klizave puževe. Ustvari, Bog je sve tamo stvorio – sve.

  Na samom početku, prije nego što je Bog stvorio bilo šta, nije postojalo ništa sem Boga. Bez ljudi ili mjesta ili stvari. Bez svjetla i bez tame. Bez gore i bez dolje. Bez juče i bez sutra. Postojao je samo Bog koji nije imao početak. A onda je počeo sa djelanjem!


TxText:
  V jedné rozpadlé chaloupce žil tatínek, maminka a jejich chlapec Tonda. Byli velmi chudí, do střechy jim teklo a často neměli ani na jídlo. Tonda, aby rodičům pomohl, pracoval jako pasáček ovcí. Ale i tak neměl ani na pořádné oblečení, chodil v roztrhaných kalhotách, do kabátku mu táhlo a jeho čepice vypadala stejně otrhaně jako zbytek oděvu. I přesto si každé ráno cestou na pastvu vesele pohvizdoval.


TxText:
  Nec vero habere virtutem satis est quasi artem aliquam nisi utare; etsi ars quidem cum ea non utare scientia tamen ipsa teneri potest, virtus in usu sui tota posita est; usus autem eius est maximus civitatis gubernatio, et earum ipsarum rerum quas isti in angulis personant, reapse non oratione perfectio. nihil enim dicitur a philosophis, quod quidem recte honesteque dicatur, quod <non> ab iis partum confirmatumque sit, a quibus civitatibus iura discripta sunt.


TxText:
  De Farao heeft het volk Israel eindelijk toestemming gegeven om uit Egypte te vertrekken. Ze moeten door de woestijn. Een wolkkolom wijst ze de weg.

  De wolkkolom is 's nachts niet te zien, en daarom geeft de Heere ze een lichtkolom, zodat ze ook in het donker weten waar ze heen moeten.

  Faraoh had de Israelieten met tegenzin vrijgelaten, maar bedacht zich. Hij wilden zijn slaven terug. Waarom hebben we ze eigenlijk laten gaan, vroeg hij zich af?


TxText:
  یک روز صبح، مرد احمقی از خواب بلند شد و با خودش فکر کرد:«به چیزی احتیاج دارم؟ به یک خر نیاز دارم.»

  بنابراین خانه‌اش را ترک کرد و پیاده رفت تا به شهر رسید. به طویله‌ی خرها رسید و وارد آن شد. خرهای زیادی آنجا بودند. بعضی‌هایشان بزرگ و بعضی‌ها کوچک بودند. بعضی‌ها گوش‌های دراز داشتند و بعضی‌ها کوتاه. اما در میان آنها تنها یک خر بود که گوش‌های دراز، نرم و ابریشم‌مانندی داشت.
  «این همان خری است که من می‌خواهم.»

  احمق به صاحب طویله پول داد و آن خر را که با طنابی بسته شده بود، از طویله و از وسط خیابان‌های شهر گذراند.


TxText:
  001
  	
  アコㇿ　ミチ　アン　アコㇿ　ハポ　アン
  a=kor mici an a=kor hapo an
  002
  	
  シネナンネ　ワ
  sinen _an=ne wa
  003
  	
  アコㇿ　ミチ　ウタㇻ　トゥラ　オカアニケ
  a=kor mici utar tura oka=an __hike
  004
  	
  エキㇺネアン　マ
  ekimne=an _wa
  005
  	
  カムイ　エネ　ユク　エネ　アントモッ　ワ
  kamuy _hene yuk _hene an=tomot wa
  006
  	
  アルプネウタリ　アンレス　カネ　オカアン
  a=rupneutari an=resu kane oka=an
  007
  	
  アウタリ　ウタㇻ　カ　ポロンノ　オカ
  a=utari utar ka poronno oka
  008
  	
  ピㇼカ　メノコポ　カ　ポロンノ　オカ　コㇿカ
  pirka menokopo ka poronno oka korka
  009
  	
  「シネン　ネ　エヤイモニコン　ナ
  “sinen ne e=yaymonikor_ na
  010
  	
  ピㇼカ　ポンメノコ　シネン　トゥラ　アン」
  pirka ponmenoko sinen tura _yan”


TxText:
  Πέτρος: Γεια σου, Νίκη. Ο Πέτρος είμαι.
  Νίκη: Α, γεια σου Πέτρο. Τι κάνεις;
  Πέτρος: Μια χαρά. Σε παίρνω για να πάμε καμιά βόλτα αργότερα. Τι λες;
  Νίκη: Α, ωραία. Κι εγώ θέλω να βγω λίγο. Συνέχεια διαβάζω για τις εξετάσεις… κουράστηκα πια. Πού λες να πάμε;
  Πέτρος: Στη γνωστή καφετέρια στην πλατεία. Θα είναι και άλλα παιδιά από την τάξη μας εκεί.
  Νίκη: Ναι; Ποιοι θα είναι;
  Πέτρος: Ο Γιάννης, ο Αντρέας και η Ελπίδα.
  Νίκη: Ωραία. Θα πάτε και πουθενά αλλού μετά;
  Πέτρος: Ναι, λέμε να πάμε στον κινηματογράφο που είναι κοντά στην καφετέρια. Παίζει μια κωμωδία.
  Νίκη: Α, δεν μπορώ να καθίσω έξω μέχρι τόσο αργά. Πρέπει να γυρίσω σπίτι για να διαβάσω.
  Πέτρος: Έλα τώρα. Διαβάζεις αύριο…
  Νίκη: Όχι, όχι, αδύνατον. Είμαι πολύ πίσω στο διάβασμά μου.
  Πέτρος: Καλά, έλα μόνο στην καφετέρια τότε. Θα περάσω να σε πάρω γύρω στις έξι να πάμε μαζί. Εντάξει;
  Νίκη: Εντάξει. Γεια.
  Πέτρο: Τα λέμε. Γεια.


TxStartDate: 2026-05-10 12:34:11.149441
TxText:
  Denna e-bok tillgängliggörs och återges oförändrat i förhållande till bokens utgivning i tryckt bokformat. Det innebär att denna e-bok utgör en bilaga till den tryckta boken i enlighet med 1 kap § 6 TF 1949:105.



  ISBN 978-91-1-308998-0

  © Stephen Chbosky 2019

  och Norstedts, Stockholm 2020

  All rights reserved

  Originalets titel: Imaginary Friend

  Den svenska utgåvan består av två delar.

  Published by arrangement with Ulf Töregård Agency AB.

  Översättning: Christian Ekvall

  Omslagsdesign: gray318

  Omslagsanpassning: Maria Sundberg

  Eboksproduktion Publit 2020

  www.norstedts.se

  *

  Norstedts ingår i Norstedts Förlagsgrupp AB,

  grundad 1823







  Till Liz

  och mödrar världen över





  Femtio år tidigare …





  Håll dig till gatan. Så länge du håller dig till gatan kommer dE inte åt dig.

  Lilla David Olson visste att han var illa ute. Så fort hans mamma och pappa kom tillbaka skulle han få skäll. Hans enda hopp var kudden han hade stoppat under täcket för att få det att se ut som om han låg kvar i sängen. Så gjorde de i teveserierna. Men allt det där kunde kvitta nu. Han hade smugit ut ur sitt rum, klättrat ner för murgrönan och halkat och skadat foten. Men det var inte så farligt. Inte som när hans storebror spelade fotboll. Nej, det var inte så farligt.

  Lilla David Olson haltade fram på Hays Road. Med dimman i ansiktet. Dimman sänkte sig över backen. Han tittade upp mot månen. Det var fullmåne. Det var andra kvällen i rad som det var fullmåne. En blå måne. Det hade hans storebror sagt. Som i den där låten som mamma och pappa dansade till ibland. På den tiden de var lyckliga. Innan David gjorde dem rädda.


TxStartDate: 2026-05-10 12:34:13.514961
TxText:
  Blue Moon.

  I saw you standing alone.

  Lilla David Olson hörde något i buskarna. För ett ögonblick tänkte han att det kanske var en sådan där dröm igen. Men det var det inte. Det visste han. Han tvingade sig att hålla sig vaken. Trots huvudvärken. Han var tvungen att ta sig dit i kväll.

  En bil körde förbi och lyste upp dimman med framlyktorna. Lilla David Olson gömde sig bakom en brevlåda medan rockmusiken dånade från bilen, en gammal Ford Mustang. Några av tonåringarna skrattade. Många ungdomar blev inkallade nu och det blev allt vanligare med rattfylla. Det var i alla fall vad pappa påstod.

  ”David?” viskade en röst. Eller snarare väste. Ssssss. Hade han verkligen hört det? Eller var det som han inbillade sig?

  ”Är det någon där?” frågade han.

  Tystnad.

  Han måste ha inbillat sig. Ingen fara. Det var i alla fall inte den väsande kvinnan. Det var i alla fall inte en dröm.

  Eller?

  David tittade ner för backen, mot hörnet av Monterey Drive där den stora gatlyktan stod. Ungdomarna körde förbi och tog ljudet med sig. I samma stund fick David syn på en skepnad. En siluett i skenet från gatlyktan. En som väntade och visslade, visslade och väntade. En melodi som påminde lite om …

  ”Blue Moon”.

  Håren i nacken reste sig.

  Håll dig borta från det hörnet.

  Akta dig för den personen.

  Lilla David Olson genade över trädgårdarna.

  Han kom till ett gammalt staket. Låt dem inte höra dig. Eller se dig. Du är inte på gatan. Det är farligt. Han tittade upp mot ett fönster och såg en barnflicka som hånglade med sin kille medan det lilla barnet grät. Men det lät som en katt. Han var fortfarande ganska säker på att det inte var en dröm, men det blev allt svårare att avgöra. Han kröp under staketet och fick gräsfläckar på pyjamasbyxorna. Han insåg att han inte skulle kunna dölja fläckarna för sin mamma. Han skulle bli tvungen att tvätta byxorna själv. Det var som med lakanen nu när han hade börjat kissa i sängen igen. Han fick tvätta dem varenda morgon. Inte kunde han berätta för sin mamma. Då skulle hon ställa frågor. Frågor han inte kunde besvara.


TxText:
  Inte rakt ut, i alla fall.

  Han smög genom den lilla skogen bakom familjen Marucas hus. Förbi gungorna som mr Maruca hade satt upp tillsammans med killarna. Efter varje hård arbetsdag fick de två Oreo-kex och ett glas mjölk. Lilla David Olson hade hjälpt till ibland. Han älskade de där kexen. Särskilt när de var lite gamla och mjuka.

  ”David?”

  Nu var viskningen högre. Han vände sig om. Ingen där. Han kisade mot gatlyktan bortom husen. Skepnaden syntes inte längre till. Den kunde befinna sig var som helst. Den kunde finnas strax bakom honom. Snälla, säg att det inte är den väsande kvinnan. Säg att jag inte sover.

  Brak.

  En gren knäcktes bakom honom. Lilla David Olson glömde bort att han hade gjort illa foten och började springa. Han genade över familjen Pruzans gräsmatta bort till Carmell Drive, där han tog till vänster. Han hörde hundar som flåsade. Ljuden kom närmare. Men det fanns inga hundar där. Det var bara ljud. Som i drömmarna. Som med den gråtande kattbabyn. De sprang efter honom. Så han ökade farten. De små stövlarna lät mot trottoaren. Smack, smack, smack, som mormors pussar.

  När han äntligen kom till hörnet av Monterey Drive tog han till höger. Han höll sig i mitten av gatan, som en flotte på en flod. Håll dig till gatan. Så länge du håller dig till gatan kommer de inte åt dig. Han hörde ljuden på båda sidor om sig. Små väsningar. Hundar som flåsade. Och slickade sig om munnen. Och kattbebisar. Och så de där viskningarna.


TxText:
  ”David? Spring inte ute i gatan! Du kan göra dig illa! Kom hit till gräset, här är du säker.”

  Det var den väsande kvinnan som ropade. Det var han säker på. Hon lät alltid snäll i början. Som en vikarie som ansträngde sig för mycket. Men när man väl tittade på henne såg hon inte alls snäll ut. Då såg man bara tänderna i hennes väsande mun. Hon var läskigare än den onda häxan i Trollkarlen från Oz. Läskigare än någonting annat. Fyrbent som en hund. Eller långhalsad som en giraff. Sssss.

  ”David? Mamma har skadat fötterna. De är alldeles uppfläkta. Kom och hjälp mig!”

  Nu använde hon hans mammas röst. Det var ett fult knep. Men så där höll hon på. Hon kunde till och med se ut som hon. Det hade funkat den första gången. Då gick han bort till gräset där hon stod. Och i samma stund grep hon tag i honom. Efter det sov han inte på två nätter. Efter att hon hade tagit honom till det där huset med källaren. Och ugnen.

  ”Hjälp din mor, lilla skitunge!”

  Nu var det hans mormors röst som hördes. Men det var ändå inte hans mormor. David såg den väsande kvinnans vita tänder framför sig. Titta inte på dem. Titta bara rakt framåt. Fortsätt springa. Spring bort till återvändsgränden. Du kan få henne att försvinna för alltid. Spring bort till den sista gatlyktan.

  ”Ssssssss.”

  David Olson tittade rakt framåt, mot den sista gatlyktan borta i återvändsgränden. Och sedan stannade han upp.


TxText:
  Skepnaden var tillbaka.

  Den stod mitt i skenet från gatlyktan. Väntade och visslade, visslade och väntade. Vare sig det var en dröm eller inte så bådade det inte gott. Men David kunde inte stanna nu. Det hängde helt och hållet på honom. Han skulle bli tvungen att passera skepnaden för att ta sig till mötesplatsen.

  ”Sssssssssssss.”

  Den väsande kvinnan hade närmat sig. Nu stod hon bakom honom. David Olson började plötsligt frysa. I sin fuktiga pyjamas. Trots att han hade jacka på sig. Fortsätta framåt. Det var det enda han kunde göra. Vara modig som sin storebror. Vara modig som ungdomarna som blev inkallade. Vara modig och fortsätta framåt. Ett litet steg. Två små steg.

  ”Hej”, sa lilla David Olson.

  Skepnaden sa ingenting. Skepnaden rörde sig inte. Den bara andades in och ut, och andetagen bildade

  Moln.

  ”Hej. Vem är du?” frågade David.

  Det var tyst. Alla höll andan. Lilla David Olson stack in en liten tå i skenet från gatlyktan. Skepnaden ryckte till.

  ”Ursäkta, men jag måste förbi här. Går det bra?”

  Fortfarande tyst. David sträckte försiktigt tån längre in i lyktans sken. Skepnaden rörde på sig. David övervägde att vända hemåt, men nej, han måste fortsätta hela vägen. Det var enda sättet att hindra henne. Han stack in hela foten i lyktskenet. Skepnaden rörde på sig igen. Som en staty på väg att vakna till liv. Hela benet. Ännu en rörelse. Till slut stod David inte ut längre, så han steg in i skenet. Skepnaden kom springande mot honom. Grymtande. Med ena armen utsträckt. David sprang genom ljuscirkeln. Med skepnaden bakom sig. Den slickade sig om munnen. Vrålade. Han kände hur de långa klorna sträckte sig efter honom, och just som de skulle gripa om hans hår halkade han på den hårda trottoaren som en basebollspelare. Han skrapade upp knäet, men det gjorde inget. Han var redan ute ur lyktskenet. Skepnaden stod stilla. David hade nått fram till gatans ände. Till återvändsgränden med timmerstugan och det nygifta paret.


TxText:
  Lilla David Olson såg sig omkring. Kvällen var stilla. Några syrsor. En lätt dimma som lyste upp stigen bort till skogen. David var livrädd, men han fick inte stanna nu. Det hängde helt och hållet på honom. Han måste fortsätta hela vägen, annars skulle den väsande kvinnan komma ut. Och hans storebror skulle bli den förste att dö.

  Lilla David Olson vek av från vägen och började gå.

  Förbi stängslet.

  Över ängen.

  Och in i Mission Street Woods.





  I

  Idag





  Kapitel 1

  Drömmer jag?

  Det var vad den lilla pojken undrade när hans mammas gamla Ford kombi studsade över ett farthinder så att han väcktes. Det kändes som att ligga mysigt nedbäddad i sängen men plötsligt behöva gå på toa. Han kisade mot solen och såg ut över Ohios motorväg. Ångan från augustivärmen steg upp från asfalten likt vågorna i simbassängen som hans mamma tog honom till efter en tids sparande då hon inte åt någon lunch. ”Jag har gått ner ett och ett halvt kilo”, sa hon den dagen och blinkade till honom. Det var en bra dag.

  Han gnuggade sig i ögonen och satte sig upp i passagerarsätet. Han älskade att sitta i framsätet medan hans mamma körde. Det kändes som att vara med i en klubb. En speciell klubb för bara honom och denna coola smala kvinna. Han tittade på henne där hon satt som inramad av morgonsolen. Hennes hud hade klibbat fast mot det heta vinylsätet. Axlarna var röda kring axelbanden på hennes linne. Huden var blek strax under de avklippta jeansen. Hon höll en cigarett i ena handen och såg glamorös ut. Som en stjärna ur någon av de gamla filmerna de brukade se på fredagskvällarna. Han älskade de röda läppstiftsfläckarna kring filtret på hennes cigaretter. Lärarna i Denver hade sagt att cigaretter var dåliga för en. När han berättade det för sin mamma skämtade hon om att även lärare var dåliga för en och sedan fortsatte hon att röka.


TxText:
  ”Nej, lärare är faktiskt viktiga, så glöm att jag sa det”, sa hon.

  ”Okej”, sa han.

  Han såg henne fimpa och sedan genast tända en ny cigarett. Så gjorde hon bara när hon var nervös. Hon var alltid nervös när de skulle flytta. Kanske skulle det bli annorlunda den här gången. Så hade hon sagt ända sedan pappa dog. Den här gången blir det annorlunda. Men det blev det aldrig.

  Och den här gången var de på flykt.

  Hon tog ett bloss och röken ringlade upp förbi svettpärlorna på hennes överläpp. Hon tittade ut genom vindrutan, djupt försjunken i tankar. Det tog en lång stund innan hon upptäckte att han var vaken. Och då log hon.

  ”Är det inte en härlig morgon?” viskade hon.

  Pojken brydde sig egentligen inte ett dugg om morgnar. Men det gjorde hans mamma. Så han ansträngde sig.

  ”Ja, mamma. Det är det verkligen.”

  Han kallade henne alltid för mamma numera. För tre år sedan hade hon bett honom sluta kalla henne för ”mamsen”. Hon sa att det gjorde honom liten och det ville hon inte att hennes son skulle vara. Ibland bad hon honom att visa musklerna. Då höjde han sina små spinkiga armar och spände sina biceps så hårt han kunde. Stark som pappa på den där julbilden. Den enda bild han hade.

  ”Är du hungrig, vännen?” frågade hon.

  Pojken nickade.

  ”Det finns en rastplats längs motorvägen på andra sidan statsgränsen. Där har de säkert ett fik.”

  ”Har de pannkakor med choklad?”

  Pojken mindes pannkakorna med choklad som fanns i Portland. Det var två år sedan de bodde där. Det låg ett fik under deras lägenhet i centrum. Efter Portland hade de bott i Denver och Michigan. Men han hade inte glömt de där pannkakorna och inte heller den snälla farbrorn som lagade dem. Han hade inte trott att någon man förutom hans pappa kunde vara snäll förrän de träffade honom.


TxText:
  ”Om de inte har det så köper vi lite M&M's och stoppar in dem mellan pannkakorna, okej?”

  Nu blev den lilla pojken orolig. Han hade aldrig hört henne prata på det sättet förut. Inte ens under en flytt. Hon hade alltid dåligt samvete när de skulle flytta. Men till och med när hennes samvete var som sämst brukade hon säga att choklad inte var frukost. Även när hon drack sin hälsoshake med chokladsmak till frukost brukade hon säga det. Och nej, den räknades inte som choklad. Det hade han redan frågat henne om.

  ”Okej”, sa han och log, med en förhoppning om att det här inte skulle bli den enda gången.

  Han tittade bakåt på motorvägen. Trafiken saktades ner och snart såg de en ambulans stående intill en kombi. Sjukvårdarna stod och lindade en gasbinda runt en mans blodiga huvud. Han såg ut att ha skurit sig i pannan och kanske också slagit ut några tänder. När de kommit lite längre fram såg de hjorten som låg uppe på motorhuven. Hornet satt kvar i framrutan. Hjorten hade öppna ögon. Och den vred sig och sprattlade som om den inte förstod att den var döende.

  ”Titta inte”, sa hans mamma.

  ”Förlåt”, sa han och tittade bort.

  Hon ville inte att han skulle se läskiga saker. Han hade redan sett för många sådana i sitt liv. I synnerhet sedan hans pappa dog. Så han tittade bort och studerade istället hennes hår under sjalen. Det var den som hon kallade för en bandana, men den lilla pojken tyckte om att tänka på den som en snusnäsduk i stil med dem han hade sett i de gamla filmerna på fredagskvällarna. Han såg på hennes hår och på sitt eget bruna, som liknade pappas hår på den där enda bilden han hade, som var tagen på julen. Det var inte mycket han mindes av sin far. Inte ens rösten. Bara tobakslukten från hans skjorta och doften av hans raklödder. Det var allt. Han visste ingenting om sin far förutom att han måste ha varit en stor man, för det var vad alla fäder var. Stora män.


TxText:
  ”Mamma”, sa den lilla pojken. ”Mår du bra?”

  Hon log så gott hon kunde. Men hon såg rädd ut. Precis som hon hade gjort för åtta timmar sedan när hon väckte honom mitt i natten och sa åt honom att packa sina saker.

  ”Skynda dig”, viskade hon.

  Den lilla pojken gjorde som han hade blivit tillsagd. Han slängde allt han ägde i sin sovsäck. När han smög in i vardagsrummet såg han Jerry ligga utslagen på soffan. Jerry gnuggade sig i ögonen med fingrarna. Sina tatuerade fingrar. För ett ögonblick såg det ut som om han skulle vakna. Men det gjorde han inte. Och medan Jerry låg utslagen hoppade de in i bilen. Med pengarna i handskfacket – dem som Jerry inte kände till. Allt annat hade han tagit. De körde iväg i den tysta natten. Den första timmen tittade hon mer i backspegeln än på vägen framför sig.

  ”Mamma. Kommer han att hitta oss?” frågade den lilla pojken.

  ”Nej”, sa hon och tände en ny cigarett.

  Den lilla pojken tittade upp på sin mamma. Och i gryningsljuset såg han till slut att det röda på hennes kind inte var smink. Så kom den där känslan över honom. Han uttryckte den högt för sig själv.

  Du får inte misslyckas.

  Det var hans löfte. Han tittade på sin mamma och tänkte: jag ska skydda dig. Han var inte längre så väldigt liten och maktlös. Han var större nu. Och hans armar skulle inte vara platta och spinkiga för all framtid. Han skulle göra armhävningar. Han skulle växa för hennes skull. Han skulle skydda henne. För pappas skull.


TxText:
  Du får inte misslyckas.

  Du måste skydda din mamma.

  Du är mannen i huset.

  Han tittade ut genom fönstret och såg en gammal halvmåneformad skylt. På den skamfilade skylten läste han: DU HAR EN VÄN I PENNSYLVANIA. Och kanske hade mamma rätt. Kanske skulle det bli annorlunda den här gången. Det var den tredje delstaten på två år. Kanske skulle det ordna sig den här gången. I vilket fall visste han att han aldrig fick svika henne.

  Christopher var sju och ett halvt år.





  Kapitel 2

  De hade varit i Pennsylvania i en vecka när det hände. Christophers mamma sa att hon valde småstaden Mill Grove i Pennsylvania för att den var liten och trygg och hade en mycket bra grundskola. Men innerst inne, tänkte Christopher, hade hon nog valt den för att den verkade så avskärmad från resten av världen. En väg in. En väg ut. Omgiven av skog. De kände ingen där. Och om ingen kände dem skulle Jerry inte kunna hitta dem.

  Mill Grove var ett utmärkt gömställe.

  Det enda hon behövde var ett jobb. Varje morgon såg Christopher sin mamma måla läpparna och kamma sig riktigt fin. Han såg henne ta på sig glasögonen som fick henne att se smart ut och såg henne gräma sig över revan i den högra armhålan på den enda kavajen som dög till att göra intervjuer i. Det hade gått hål i tyget, inte i sömmen. Så det fanns inget att göra åt saken förutom att klämma dit en säkerhetsnål och hoppas på det bästa.


TxText:
  När han hade ätit upp sina Froot Loops skulle hon ta honom till biblioteket och låta honom välja ut en bok för dagen medan hon läste platsannonserna i tidningen. Boken var hans ”avgift” för att få sina favoritflingor. Om han läste en bok för att utöka sitt ordförråd fick han dem. Om han inte gjorde det så fick han gröt istället (eller något ännu värre). Så han såg till att läsa den där boken.

  Så fort hans mamma hade hittat några intressanta lediga tjänster klev de in i bilen igen och körde runt på intervjuer. Hon sa till Christopher att hon ville ha honom med sig så att de fick sig ett äventyr. Bara de två. Hon sa att deras gamla Ford var en landhaj och att de var på rovjakt. Sanningen var att hon inte hade råd med en barnvakt, men det gjorde ingenting, för nu fick han ju vara med sin mamma.

  Så de åkte på ”rovjakt” och medan hon körde förhörde hon honom på delstaternas huvudstäder. Och på mattetal. Och glosor.

  ”Mill Groves grundskola är riktigt fin. De har datasal och allt. Du kommer att älska årskurs två.”

  Var de än bodde letade Christophers mamma efter bra kommunala skolor på samma sätt som andra mammor letade efter extrapris på läsk. Och den här gången, sa hon, skulle han få den bästa tänkbara. Motellet låg nära ett utmärkt skoldistrikt. För att han skulle slippa bli kallad för ”motellbarn” lovade hon att köra honom till skolan tills hon hade fått ihop pengar till en lägenhet. Hon sa att hon ville att han skulle få den utbildning hon aldrig hade fått. Och det var okej att det var svårt för honom. I tvåan skulle det gå bättre med matten. Det här var läsåret då hans hårda träning skulle ge resultat och han skulle sluta kasta om bokstäverna när han läste. Och han log och trodde på henne eftersom hon trodde på honom.


TxText:
  Sedan, när hon anlände till en intervju, tog hon alltid en stund för sig själv och upprepade några ord hon hade läst i en självhjälpsbok, för hon försökte även tro på sin egen förmåga.

  ”De vill tycka om dig.”

  ”Det är ditt beslut om du ska få jobbet. Inte deras.”

  När hon kände sig tillräckligt självsäker gick de in på kontoret. Christopher satt i väntrummet och läste sin bok, som hon ville att han skulle göra, men bokstäverna bytte hela tiden plats och han tappade koncentrationen och började tänka på sina gamla vänner. Han saknade Michigan. Om det inte vore för Jerry hade han velat stanna i Michigan för all framtid. Barnen där var snälla. Och alla var fattiga, så det var inget som märktes. Och hans bästa vän, Lenny ”Galningen” Cordisco, var rolig och brukade alltid dra ner brallorna framför nunnorna i den katolska bibelskolan. Christopher undrade vad Lenny Cordisco gjorde nu för tiden. Han blev nog utskälld av syster Jacqueline som vanligt.

  Efter varje jobbintervju kom Christophers mamma ut med en upprörd min som vittnade om att det i själva verket var deras beslut om hon skulle få jobbet. Inte hennes. Men det fanns inget annat att göra än att hoppa in i bilen igen och göra ett nytt försök. Hon sa att omvärlden kan försöka ta vad som helst ifrån en.

  Men då ger man den bara sin stolthet.

  På den sjätte dagen saktade hans mamma in framför en parkeringsmätare i stan och tog fram sin gamla trogna pappkasse. Den som det stod ”ur funktion” på. Hon hängde upp den på mätaren och sa till Christopher att det var fult att stjäla men ännu fulare att dela ut parkeringsböter. Hon skulle kompensera världen så fort hon hade kommit på fötter igen.


TxText:
  Normalt var Christopher tvungen att gå in i väntrummet och läsa sin bok där. Men den sjätte dagen satt en sheriff och hans underordnade och åt på haket tvärs över gatan. Hon ropade på dem och frågade om de skulle bli kvar där en stund. De gjorde honnör och sa att de skulle hålla ett öga på pojken. Som belöning för sin läsning fick Christopher leka i den lilla parken medan hon gick till sin jobbintervju på äldreboendet. På skylten läste Christopher att äldreboendet hette …

  Sahdy Pnies.

  ”Shady Pines”, rättade hon. ”Om du behöver något är det bara att ropa på poliserna.”

  Christopher gick bort till gungorna. På en av dem satt en liten kålmask. Christopher visste att Lenny Cordisco skulle ha mosat den. Men själv tog han illa vid sig när människor dödade små djur. Så han tog ett löv och la kålmasken under ett träd där den skulle få det svalt och tryggt. Sedan satte han sig i gungan och började ta sats. Kanske hade han inte så mycket muskler. Men hoppa kunde han i alla fall.

  Medan han gungade tittade han på molnen. De var dussintals. Alla hade olika former. Ett av dem såg ut som en björn. Ett annat som en hund. En del såg ut som stora fåglar. Eller träd. Men ett av molnen var vackrare än alla andra.

  Det som såg ut som ett ansikte.

  Inte en man. Inte en kvinna. Bara ett vackert ansikte av moln.

  Och det log mot honom.

  Han släppte taget och hoppade.


TxText:
  Christopher låtsades att han landade på Tiger Stadium. Nionde omgången. Två brända. En fantastisk lyra. Tigers vinner! Men nu befann sig Christopher strax utanför Pittsburgh i Pennsylvania. Och det var dags att byta favoritlag för att bli omtyckt av de andra barnen. Heja Pirates!

  Efter tio minuters gungande kom hans mamma ut. Men den här gången såg hon inte alls upprörd ut. Hon bara log stort.

  ”Fick du jobbet?” frågade Christopher.

  ”I kväll ska vi äta kinamat.”

  Efter att ha tackat sheriffen för hjälpen och blivit varnad angående påsen över parkeringsmätaren fick hon sin son att återigen sätta sig i landhajen och sedan kunde filmkvällen börja. Fredag kväll var deras kväll. Den ville hon inte missa. Inte för allt i världen. Och den här kvällen skulle bli den bästa på länge. Ingen Jerry. Bara deras exklusiva klubb med två medlemmar. Skräpmat. Och gamla filmer lånade på biblioteket.

  Så de åkte till 7-Eleven för att köpa en lott, som de alltid gjorde på fredagar. När hon hade köpt några öl också åkte de tillbaka till biblioteket för att låna Christophers övningsböcker för helgen och några dvd-filmer till kvällen. Varför betalar folk för sådant som är gratis? De åkte till China Gate som sheriffen hade rekommenderat, för ingen vet så mycket om mat som poliser, och hon flämtade till när hon såg priserna men gjorde sitt bästa för att dölja sin reaktion för Christopher. Sedan log hon. Hon sa att hon hade lite pengar kvar på kreditkortet som Jerry inte kände till och om en vecka skulle hon få sin första lön. Och medan de åkte tillbaka till motellet, med en smak i munnen av vårrullar, kyckling med apelsinsås och Christophers favoriträtt, Lo mein (”kinesiska nudlar du kommer att gilla!” stod det på menyn), planerade de vad de skulle göra för pengarna från sin vinstlott, för så gjorde de alltid på fredagarna innan det stod klart att de inte hade vunnit något.


TxText:
  Christopher sa att han skulle köpa ett hus åt henne. Han gjorde till och med en ritning av det på rutat papper. Själv skulle han ha tevespel och ett rum fyllt med godis. En basketplan och en liten djurpark utanför köksdörren. Allt var omsorgsfullt planerat. Men det bästa rummet var mammas. Det var det största i huset. Det hade en balkong med en trampolin från vilken hon kunde dyka ner i sin egen pool. Och det hade en jättestor klädkammare med de finaste kläder, utan hål under armarna.

  ”Vad skulle du själv göra för pengarna, mamma?” frågade han.

  ”Jag skulle skaffa en privatlärare och köpa alla böcker i världen.”

  ”Min plan är bättre”, sa han.

  När de kom hem till motellrummet fungerade inte minikylen särskilt bra och ölet blev inte kallt i tid till festen. Så medan hon tittade på lottoprogrammet på den lilla teven gick Christopher ut till ismaskinen som stod i korridoren. Och så gjorde han något han lärt sig från de gamla filmerna. Han hällde lite is i ett glas innan han slog upp ölet, så att det skulle bli tillräckligt kallt åt henne.

  ”Här, mamma. Öl med is.”

  Han förstod inte varför hon skrattade så högt, men han var glad över att se henne på så gott humör.

  *

  Christophers mamma smuttade på sin öl med is och smackade belåtet tills hennes son strålade av stolthet över sin smarta – om än något missriktade – lösning på problemet med det ljumma ölet. Efter att ha förlorat på lotteriet … IGEN … rev hon sönder lotten och tryckte in en film i den gamla dvd-spelaren som hon hade köpt på en loppis i Michigan. Den första filmen drog igång. Det var en gammal musikal som hon hade älskat som barn. Ett av hennes få goda minnen. Nu också ett av hans. När festen var över och familjen von Trapp var trygga i Schweiz öppnade Christopher och hans mamma sina lyckokakor.


TxText:
  ”Vad står det på din, mamma?” frågade han.

  ”Du kommer att lyckas med allt du tar dig för.”

  … i sängen, tänkte hon tyst för sig själv.

  ”Och din då, vännen?” frågade hon.

  ”På min står det ingenting.”

  Hon tittade efter. Det stod faktiskt ingenting på den, förutom en nummerserie. Han såg väldigt besviken ut. Nog för att kakorna brukade vara äckliga. Men ingen spådom?

  ”Det betyder faktiskt tur”, sa hon.

  ”Gör det?”

  ”Ingen spådom är den bästa spådom man kan få. Då får man nämligen komma på sin egen. Vill du byta?”

  Han tänkte länge på saken och svarade till slut: ”Nej.”

  Efter förhandlingarna var det dags för den andra filmen. Innan den var slut och de goda hade vunnit kriget somnade Christopher i hennes knä. Hon satt länge och såg på medan han sov. Hon tänkte tillbaka på filmfredagen då de hade sett Dracula och han hade låtsats att han inte blev rädd men sedan burit polotröjor varje dag i en hel månad. En dag kommer barndomen att vara över, tänkte hon. Och hon önskade att den dagen låg långt fram i tiden för honom. Hon ville att hennes son skulle bli smart nog att ta sig ur den här mardrömmen, men inte smart nog att förstå att han befann sig i den.

  Hon lyfte upp den sovande pojken och bar honom till hans sovsäck. Hon kysste honom på pannan och kontrollerade av en ren instinkt att han inte hade feber. Sedan gick hon tillbaka till köket. Och när hon hade druckit upp sin öl med is gjorde hon en ny likadan. För hon insåg att hon skulle minnas den här kvällen.


TxText:
  Kvällen då hon slutade fly.

  Det hade gått fyra år.

  Fyra år sedan hon hade hittat sin make död i badkaret, omgiven av blod men inget brev. Fyra år av sorg och vrede och ett beteende som inte var likt henne. Men nu fick det vara nog. Sluta fly. Sluta röka. Sluta ta död på dig själv. Ditt barn förtjänar bättre än så. Du själv också. Inga fler skulder. Inga fler dåliga män. Bara lugnet att få leva ett liv som man har kämpat för och vunnit. En förälder med ett jobb är en hjälte i någons ögon. Även om det handlar om att städa upp efter gamlingar på ett äldreboende.

  Hon drack sin öl med is ute på brandstegen. Hon kände den svala brisen. Och hon önskade att det inte var så sent, för då hade hon satt på sin favoritplatta med Springsteen och låtsats att hon var en hjälte.

  Medan hon drack ur sitt glas och rökte den sista cigarett hon någonsin skulle tända, såg hon belåtet på röken som ringlade sig och försvann ut i augustinatten, och på de vackra stjärnorna bakom det där stora molnet.

  Det stora molnet som såg ut som ett leende ansikte.





  Kapitel 3

  Veckan efter att hans mamma fick jobbet var den bästa Christopher hade upplevt på länge. Varje morgon tittade han ut genom fönstret och såg tvättomaten på andra sidan gatan. Och telefonstolpen. Och gatlyktan med det lilla trädet.

  Och molnen.

  De fanns där hela tiden. Det var något som kändes betryggande med dem. Som läderdoften från basebollhandskar. Eller doften när mamma gjorde nudelsoppa istället för den vanliga soppan eftersom Christopher tyckte om de där små nudlarna. Molnen fick honom att känna sig trygg. Även om han och hans mamma köpte skolkläder och skolmateriel, suddgummin och block och pennor. Så fanns molnen där. Och hans mamma var glad. Och han skulle inte till skolan.


TxText:
  Inte förrän på måndag.

  I samma stund som han vaknade på måndagen såg Christopher att molnet med ansiktet var borta. Han visste inte vart det hade tagit vägen, men det gjorde honom ledsen. För idag var den stora dagen. Den enda dagen då han verkligen behövde tröst från molnen.

  Första skoldagen.

  Christopher kunde aldrig berätta sanningen för sin mamma. Hon arbetade så hårt med att få in honom på de bästa skolorna att han fick dåligt samvete bara av att tänka tanken. Men sanningen var att han avskydde skolan. Det gjorde inget att han inte kände någon. Det var han van vid. Men det fanns en annan sak som oroade honom med att komma till en ny skola. Enkelt uttryckt:

  Han var korkad.

  Han var kanske en bra kille, men han var en usel elev. Han hade föredragit om hon skällde på honom för att han var korkad, som Lenny Cordiscos mamma brukade göra. Men det gjorde hon inte. Även om han kom hem med underkänt på matteproven sa hon alltid samma sak.

  ”Var inte orolig. Jobba på bara. Det lossnar snart.”

  Men oroade sig gjorde han ändå. Eftersom det inte lossnade. Och eftersom han visste att det aldrig skulle lossna. Särskilt inte på en svår skola som den i Mill Grove.

  ”Du, vi får inte komma för sent till första skoldagen. Ät upp det sista nu.”

  Medan Christopher åt upp sina flingor övade han genom att läsa på baksidan av paketet. Där fanns en seriestripp med Bad Cat. Bad Cat var den roligaste tecknade figuren i teve på lördagsmorgnarna. Men till och med i flingpaketsversionen var han fantastiskt rolig. Bad Cat gick till en byggarbetsplats och stal en smörgås från en man i hjälm. Han åt upp hela smörgåsen. Och när han blev påkommen levererade han sin berömda replik.


TxText:
  ”Åh, förlåt, var du inte klar med den?”

  Men den här morgonen var Christopher för nervös för att kunna skratta åt seriestrippen. Så han letade genast efter andra saker att distrahera sig med. Blicken landade på mjölkpaketet. På den fanns en bild på en försvunnen flicka. Hon log och hade glugg mellan tänderna. Emily Bertovich hette hon. Det var vad mamma sa. Själv tyckte han att det stod …

  Eimyl Bretvocih.

  ”Vi är sena. Kom nu, vännen”, sa hans mamma.

  Christopher drack upp det sista av den söta mjölken i flingskålen för att samla mod och drog sedan på sig sin munkjacka. På vägen till skolan hörde han sin mamma förklara att de ”tekniskt sett” inte riktigt ”bodde” inom skolans distrikt och att hon därför hade ”typ ljugit” om att adressen till hennes arbete var deras hemadress.

  ”Så säg inte till någon att vi bor på motell, okej?”

  ”Okej”, sa han.

  Medan bilen for över kullarna betraktade Christopher de olika stadsdelarna. Bilar utan hjul i trädgårdarna. Hus med flagnande väggfärg och saknade takpannor. På garageuppfarten, en pickup med tält för jaktutflykter med övernattning. Ungefär som i Michigan. Sedan kom de till en finare stadsdel. Stora stenhus. Välskötta trädgårdar. Glänsande nya bilar på uppfarterna. Det skulle han bli tvungen att lägga till på den där ritningen till mammas hus.

  Under bilfärden letade Christopher efter moln på himlen. De var borta, men han såg i alla fall en sak han gillade. Var de än bodde skulle den finnas nära. Stor och vacker och med massor av träd. Gröna och fina allihop. För ett ögonblick tyckte han sig se något springa in där. Snabbt som blixten. Han var inte säker på vad. Kanske en hjort.


TxText:
  ”Mamma, vad är det där?”

  ”Mission Street Woods”, sa hon.

  När de kom fram till skolan ville Christophers mamma ge honom en stor och blöt puss rakt framför ögonen på alla de främmande barnen. Men för hans värdighets skull gav hon honom bara hans matsäck och femtio cent till mjölk.

  ”Vänta på mig här efter skolan. Prata inte med några främlingar. Och om du måste få tag i mig så ring till Shady Pines. Numret är insytt i dina kläder. Jag älskar dig.”

  ”Mamma?” Han var rädd.

  ”Du klarar det här. Du har klarat det förut, eller hur?”

  ”Mammis …”

  ”Säg mamma. Du är inte liten längre.”

  ”Men de kommer att vara smartare än jag …”

  ”Att ha bra betyg är inte detsamma som att vara smart. Jobba på bara. Det lossnar snart.” Han nickade och gav henne en puss.

  Christopher klev ur bilen och började gå mot skolbyggnaden. Dussintals barn sprang redan omkring och hälsade på varandra efter sommarlovet. Två tvillingbröder knuffades och skrattade. Den mindre av dem hade en lapp för ena ögat eftersom han skelade. Ett par tjejer stod och kliade sig i sina nya skolkläder. Den ena hade flätor. När barnen fick syn på honom stannade de upp och stirrade som alltid när han kom till en ny skola. Han var det nya blänkande föremålet i skyltfönstret.

  ”Hej”, sa han. Och de nickade tillbaka sådär som barnen alltid gjorde. Tysta och misstänksamma i början. Som vilken djurflock som helst.

  Christopher gick snabbt in i klassrummet och satte sig vid en bänk långt bak. Han visste att han inte kunde sätta sig där framme eftersom det var ett tecken på svaghet. Hans mamma sa alltid: ”Förväxla inte snällhet med svaghet.” Christopher tänkte att det kanske gällde i de vuxnas värld.


TxText:
  Men inte i barnens värld.

  ”Du, klenis, det där är min stol.”

  Christopher tittade upp och där stod en andraklassare i den sortens tröja och frisyr som rikemansbarn har. Hans namn, skulle det snart visa sig, var Brady Collins. Men för ögonblicket var han bara en kille som var arg för att Christopher inte kände till reglerna.

  ”Va?”

  ”Du sitter på min stol, klenis.”

  ”Jaha. Ursäkta.”

  Christopher visste vad som gällde. Så han reste sig upp. Brady Collins sa:

  ”Han käftade inte ens emot. Vilken fegis.”

  ”Och kolla in brallorna! De är så korta att man ser strumporna”, sa en tjej.

  Senare under uppropet skulle Christopher höra hennes namn, Jenny Hertzog. Men för ögonblicket var hon bara en smal tjej med överbett och plåster på knäet som ropade:

  ”Hörru, var ska du vada nånstans? Akta floden!”

  Christopher blev röd om öronen. Han förflyttade sig snabbt till den enda lediga bänken. Precis framför lärarinnan. Han tittade ner på sina jeans och insåg att han måste ha växt, för de såg ut som Alfalfas byxor i Busungarna. Han försökte dra ner dem lite, men tyget var orubbligt.

  ”Förlåt att jag är sen, barn”, sa klassföreståndarinnan medan hon raskt steg in i klassrummet.

  Ms Lasko var gammal nog att kunna vara någons mamma, men klädde sig som en tonåring. Hon hade kort kjol, hår lika blont som guvernanten i Sound of Music och mer smink runt ögonen än Christopher någonsin sett annat än på cirkus. Hon ställde snabbt och ljudligt ner sin termos på skrivbordet och skrev sitt namn på svarta tavlan i perfekt skrivstil.


TxText:
  Ms Lasko.

  ”Du”, viskade en röst.

  Christopher vände sig om och fick syn på en tjock kille. Av någon mystisk anledning satt han och åt bacon.

  ”Ja?” viskade Christopher tillbaka.

  ”Bry dig inte om Brady och Jenny. De är idioter, okej?”

  ”Tack”, sa Christopher.

  ”Vill du ha lite bacon?”

  ”Kanske inte under lektionen.”

  ”Skyll dig själv”, sa killen och fortsatte tugga.

  På detta vis, som var fullt normalt i barnens värld, ersatte Christopher sin gamla bästis Lenny Cordisco med en ny. Edward Charles Anderson skulle hamna i samma hjälpklass för läsning som Christopher, de skulle ha lunchrast tillsammans och även gymnastik. Det skulle visa sig att han var lika dålig på att läsa som på att spela kickball. Christopher kallade honom för Eddie. Men alla andra på skolan kände honom redan vid hans smeknamn:

  ”Konstige Ed.”





  Kapitel 4

  Under de närmaste två veckorna var Christopher och Konstige Ed oskiljaktiga. De åt lunch tillsammans i matsalen (”Vill du byta till dig min korv?”). De fick hjälp med läsningen av den rara gamla bibliotekarien mrs Henderson och hennes handdocka, Dewey Delfin. De fick underkänt på samma matteprov. De gick till och med i samma bibelskola två kvällar i veckan.

  Konstige Ed sa att det bara fanns en anledning till att man tvingades gå i bibelskola: att förberedas på hur det kommer att bli i helvetet. Marc Pierce var jude och frågade honom vad den katolska bibelskolans namn, CCD, stod för.

  ”Centrala citydumpen”, löd hans underbara svar.

  Christopher visste faktiskt inte vad CCD stod för, men han hade för länge sedan lärt sig att aldrig klaga på den. En gång i Michigan gömde han sig i buskarna för att slippa gå. Mamma ropade på honom om och om igen, men han svarade inte. Till slut blev hon riktigt arg och sa:


TxText:
  ”Christopher Michael Reese, nu kommer du UT!”

  Hon använde hans fullständiga namn. Och när hon gjorde det hade man inget val. Då kom man. Så var det med det. Spelet var över. Med stenansikte förklarade hon för Christopher att hans pappa var katolik. Och hon hade lovat sig själv att hennes son skulle få en katolsk uppfostran, så att han skulle ha en större koppling till sin far än bara den där julbilden.

  Christopher ville sjunka genom jorden.

  När de åkte hem den kvällen föreställde han sig sin pappa när han läste bibeln. Pappa bytte nog inte plats på bokstäverna som han själv gjorde. Han var nog mycket smartare, för det brukade pappor vara. Mycket smartare. Christopher lovade att han skulle lära sig läsa och förstå orden som stod i bibeln, så att han skulle få ett sätt att vara nära sin pappa, utöver minnet av tobakslukten från hans skjorta.

  *

  I valet av kyrka följde Christophers mamma alltid den strategi som hennes mormors favoritpresident Ronald Reagan hade använt sig av under Kalla kriget. Ha tillit, men verifiera. Det var så hon hittade St. Joseph's i Mill Grove. Prästen, fader Tom, var nyutexaminerad. Inga skandaler. Inga tidigare församlingar. Han uppfyllde kriterierna. Han var en bra man. Och Christopher behövde bra män i sitt liv.

  För hennes egen tro hade det ingen betydelse vem prästen var. Eller hur vacker mässan var. Eller musiken. Hennes tro dog i badkaret intill hennes make. När hon såg på sin son förstod hon såklart varför folk trodde på Gud. Men när hon satt i kyrkan hörde hon inte Hans ord. Det enda hon hörde var viskningar och skvaller från alla präktiga katolska kvinnor som betraktade henne som den där arbetarklassmamman (det vill säga som ”slödder”).


TxText:
  Särskilt mrs Collins.

  Allt med Kathleen Collins var perfekt. Från hennes välkammade bruna hår och eleganta dräkt till hennes återhållna förakt mot ”de där människorna” som Jesus faktiskt skulle ha älskat. Familjen Collins satt alltid längst fram. Familjen Collins stod alltid först i kö för att ta emot nattvarden. Och om en slinga ur hennes makes hår hamnade snett var hennes finger omedelbart på plats för att rätta till det, som en smakfullt manikyrerad korpklo.

  Vad deras son Brady beträffar föll äpplet inte långt från trädet.

  Om söndagar hade varit den enda dagen då Christophers mamma var tvungen att stå ut med mrs Collins hade det varit uthärdligt. Men maken var en byggherre som ägde halva Mill Grove, inklusive Shady Pines, äldreboendet där Christophers mamma arbetade. Han hade gjort sin fru till chef över stället. Mrs Collins påstod att hon hade tagit tjänsten för att ”ge något tillbaka till folket”. Vad det i själva verket betydde var att mrs Collins fick möjlighet att skrika åt personalen och volontärerna för att försäkra sig om att hennes ålderstigna mor, som led av Alzheimers, fick bästa möjliga vård. Det bästa rummet. Den bästa maten. Det bästa av allt. Christophers mamma hade rest omkring tillräckligt mycket för att veta att Mill Grove var en ankdamm. Men för familjen Collins var det rena rama Stilla havet.

  ”Mamma, vad tänker du på?” viskade Christopher.

  ”Ingenting, älskling. Koncentrera dig nu”, sa hon.

  Strax innan fader Tom förvandlade vin till blod med några väl valda ord sa han till församlingen att Jesus älskade alla människor som funnits sedan Adam och Eva. Detta inspirerade Konstige Ed till att börja sjunga reklamjingeln för restaurangkedjan Chili's.


TxText:
  ”I want my baby back baby back baby back!

  Adam's baby back ribs! ”

  Det resulterade i vilda skratt, särskilt från Konstige Eds föräldrar.

  ”Den var bra, Eddie. Min lilla pojke är så smart!” sa hans mamma med sina tjocka armar dinglande i luften. Fader Tom och bibelskolläraren mrs Radcliffe suckade, som om de just hade insett att det skulle bli helt och hållet upp till dem att uppfostra Konstige Ed.

  ”Första nattvarden kommer att bli grym”, sa Konstige Ed ute på parkeringen efter att de hade lämnat kyrkan. ”Då får vi pengar. Vi får till och med dricka vin.”

  ”Får vi?” sa Christopher. ”Mamma, är det sant?”

  ”Det ingår i nattvarden. Men det blir bara druvjuice för er”, sa hon.

  ”Det är okej. Vin kan jag få hemma. Hej då, mrs Reese”, sa Konstige Ed och följde sedan med sina föräldrar till bordet där det såldes kakor.

  *

  På vägen hem tänkte Christopher på mässan. På att Jesus älskade alla. Även elaka människor. Som Brady Collins och Jenny Hertzog. Och Jerry. Christopher tyckte att det var otroligt eftersom han själv aldrig skulle kunna älska någon som Jerry. Men han tänkte i varje fall försöka, för det var så man skulle göra.

  När de kom tillbaka till motellet höll han upp dörren åt sin mamma och hon log och kallade honom för gentleman. Innan han själv steg in tittade han upp på himlen och fick syn på det. Det svävade omkring. En stjärna föll och fick det att se ut som en glimt i dess öga.


TxText:
  Molnansiktet.

  Normalt skulle Christopher inte ha tänkt så mycket på saken. Det var normalt med moln. Men varje dag som hans mamma skjutsade honom till skolan, varje gång de passerade Mission Street Woods, varje solnedgång på väg till bibelskolan … fanns molnansiktet där.

  Och det var alltid samma ansikte.

  Ibland var det stort. Ibland litet. En gång gömde det sig bakom moln i andra former. En hammare eller en hund eller en bläckplump som den en man visade för honom efter att hans pappa av en olyckshändelse drunknade i badkaret. Det fanns alltid där. Inte en man. Inte en kvinna. Bara ett vackert ansikte av moln.

  Och Christopher kunde svära på att det iakttog honom.

  Han skulle ha berättat det för sin mamma om det inte var för att hon var tillräckligt orolig för honom ändå. Han kunde stå ut med om hon tyckte att han var korkad. Men han vågade inte riskera att hon skulle få för sig att han var galen.

  Som sin far.





  Kapitel 5

  På fredagen började det regna. Åskknallarna väckte Christopher mitt i en mardröm. Den var så otäck att han omedelbart glömde bort den. Men känslan glömde han inte bort. Det kändes som om någon stod precis bakom honom. Och kittlade hans öra. Han såg sig omkring i motellrummet. Neonskylten från tvättomaten utanför fick gardinen i rummet att blinka.

  Men det fanns ingen där.

  Han tittade på väckarklockan som stod på bordet intill sängen där hans mamma låg och sov. Den visade 02.17. Han försökte somna om. Men av någon anledning kunde han inte det. Så han bara låg där och blundade medan tankarna fortsatte rusa.


TxText:
  Han lyssnade på regnet som öste ner.

  Det regnade så hårt att han inte kunde begripa var allt vatten kom ifrån. Han trodde att oceanerna skulle torka ut.

  ”Akta floden! Akta floden!”

  Christopher blev påmind om de där orden och kände hur det knöt sig i magen. Om några få timmar skulle han gå till skolan. Skolan betydde klassrummet. Och klassrummet betydde …

  Jenny Hertzog och Brady Collins.

  Varje morgon väntade de på honom. Jenny för att reta honom. Brady för att slå honom. Christopher visste att hans mamma inte ville att han skulle slåss mot någon. Hon brukade alltid säga att han inte skulle bli något råskinn som männen i hennes släkt. Han fick inte ens ha leksaksvapen.

  ”Varför inte?” frågade Konstige Ed under lunchen.

  ”För att min mamma är pacifisk”, sa Christopher.

  ”Menar du pacifist?” frågade Konstige Ed.

  ”Ja, så heter det ja. Pacifist. Hur visste du det?”

  ”Min pappa hatar såna.”

  Christopher vände alltid andra kinden till och Jenny Hertzog satt alltid och väntade på nästa tillfälle att göra sig lustig över honom och de andra ungarna i idiotklassen. Säg inte idiot, brukade hans mamma säga. Säg aldrig idiot. Men i slutänden spelade det ingen roll. Han gick i idiotklassen och Jenny var särskilt elak mot idioter. Eddie blev kallad ”Konstige Ed”. Matt blev kallad ”Pirat Papegoja” på grund av ögonlappen han hade för att han var skelögd. Hans tvillingbror Mike var den främste idrottaren på skolan, men Jenny kallade honom för ”Mamma-mamma-Mike” eller ”Flatan”, beroende på humör, eftersom han och hans bror hade två mammor och ingen pappa. Men Christopher var den nya killen i klassen, så honom blev det värst för. Varenda samling i klassrummet började med att Jenny Hertzog pekade på hans korta byxor och ropade:


TxText:
  ”Akta floden! Akta floden!”

  Det gick så långt att Christopher bad sin mamma om nya byxor, men när han såg på hennes ansiktsuttryck att hon inte hade råd låtsades han att han hade skojat. Sedan på lunchrasten sa han till kvinnan i matsalen att han inte ville ha någon mjölk, så att han kunde spara sina femtio cent varje dag och så småningom köpa byxor för egna pengar. Han hade redan sparat ihop 3,50 dollar.

  Det var bara det att han inte visste hur mycket ett par byxor kostade.

  Han gick för att fråga ms Lasko, men hennes ögon var lite blodsprängda och hennes andedräkt luktade som Jerrys brukade göra efter en kväll på krogen. Så han väntade till slutet av dagen och gick sedan till gamla rara mrs Henderson.

  Mrs Henderson var tyst som en mus. Till och med för att vara bibliotekarie. Hon var gift med NO-läraren, mr Henderson. Han hette Henry i förnamn. Christopher tyckte att det var märkligt att lärare hade förnamn, men det fick han lov att acceptera. Henry Henderson.

  Så många e:n.

  När Christopher frågade mrs Henderson hur mycket ett par byxor kostade sa hon att de kunde använda datorn till att kolla upp det. Christophers mamma hade ingen dator, så det kändes spännande. De gick ut på nätet och sökte efter ”byxor”. De tittade på alla möjliga butikers hemsidor. Och han fick lära sig ett och annat om priser. Över arton dollar för ett par byxor.

  ”Hur många femtiocentare blir det?” frågade han mrs Henderson.


TxText:
  ”Jag vet inte. Hur många blir det?” frågade hon.

  Christopher var nästan lika dålig på matte som på att läsa. Men som den goda lärare mrs Henderson var gav hon honom inte svaret, utan räckte honom istället en penna och ett papper och bad honom räkna ut det. Hon skulle komma tillbaka och titta till honom om en liten stund. Så satt han där och adderade femtio cent i taget. Två dagar blir hundra cent. Det är detsamma som en dollar. Tre dagar blir hundrafemtio cent. Det är en dollar och femtio cent. Med sju dollar i sparbössan betyder det att han skulle kunna …

  hej

  Christopher tittade på datorn. Den gav ifrån sig ett litet ljud. Och det dök upp en liten ruta i vänstra hörnet. Christopher läste DIRETKMELEDDANDE. Men han förstod att det måste stå direkt meddelande. Det var någon som skrev till honom.

  hej

  Christopher vände sig om efter mrs Henderson, men hon var borta. Han var helt ensam. Han tittade tillbaka på skärmen. Markören blinkade och blinkade. Han visste att han egentligen inte fick prata med främlingar. Men det här var ju inte riktigt som att prata. Så han klickade med musen som låg till höger om honom. Klick klick.

  ”Hej”, skrev Christopher tillbaka.

  vem är du?

  ”Christopher.”

  hej christopher. så trevligt att träffas. var är du just nu?

  ”Jga är i bilbioteket.”

  du har problem med bokstäver, va? vilket bibliotek?

  ”I soklan.”

  vilken skola går du i? låt mig gissa, mill groves grundskola?

  ”Hur visset du dte?”


TxText:
  jag bara gissade. trivs du i skolan?

  ”Den är okje.”

  när går du hem?

  Christopher tvekade. Det var något som kändes fel. Han skrev: ”Vem är du?”

  Det blev tyst. Markören blinkade.

  ”Vem är du?” skrev Christopher på nytt.

  Tyst igen. Christopher tittade på markören som blinkade och blinkade. Det var tyst och stilla i luften. Ändå kunde han känna något. En tätnad i luften. Som när man har stannat för länge under täcket.

  ”Hallå?” sa Christopher till det tomma biblioteket.

  Christopher kikade bakom hyllorna. Han tänkte att någon kanske gömde sig där. Han började få panik. Som de där gångerna i Michigan när Jerry kom hem från krogen och var på dåligt humör.

  ”Hallå?” ropade han igen. ”Är det någon där?”

  Han kände en rysning i nacken. Som när han var mindre och fick sin godnattpuss av mamma. En ordlös viskning. Han hörde ett pip från datorn. Han tittade på skärmen. Personen hade svarat.

  en vän

  När mrs Henderson kom tillbaka blev det tomt på skärmen. Hon tittade på mattetalen och sa att han skulle be ms Lasko om hjälp. Tills vidare fick han tre böcker att ta hem över helgen för att öva på läsningen. En av dem var en gammal bok med många ord i. De andra två var roliga. Bad Cat äter bokstaven Z och en bok om Snobben. Snobben var inte lika bra som Bad Cat. Men han var ändå väldigt bra. Särskilt när han träffade sin kusin, Spike från staden Needles. Det där svåra namnet. Needles.


TxText:
  Så många e:n.

  När klockan ringde fick Christopher följa med mrs Henderson ut till parkeringen. Hon och hennes man klev in i sin gamla minibuss och Christopher vinkade adjö. Ms Lasko satte sig i sin körsbärsröda sportbil som måste ha kostat en miljon femtiocentare eller mjölkpaket. Lärarna åkte hem, den ena efter den andra. Eleverna likaså. Tvillingbröderna – ”Pirat Papegoja” och ”Mamma-mamma-Mike” – kastade sin lilla plastfotboll till varandra medan de klev på bussen. Konstige Ed fjärtade i dörren och fick Christopher att le. Så körde den sista bussen iväg. Och när alla hade åkt vände sig Christopher och såg sig om efter säkerhetsvakten.

  Men han var inte kvar.

  Christopher var ensam.

  Han satte sig på en liten bänk på parkeringen och väntade på att hans mamma skulle komma och hämta honom, så att de kunde inleda sin filmkväll. Han försökte tänka på filmkvällen för att distrahera sig från den obehagliga känslan. Känslan av att någon eller något var ute efter honom. Han blev nervös av att sitta där ute och vänta. Allt han ville var att mamma skulle komma tidigt idag.

  Kunde hon inte komma snart?

  Det åskade. Christopher tittade på sitt matteprov. Fyra av tio. Han måste öva mer. Han tog upp den första boken. Barnets lustgård. Den var gammal. Lite dammig. Han kände hur det knakade i bokryggen. Läderpärmarna luktade lite som basebollhandskar. På insidan av pärmen stod ett namn skrivet i blyerts.

  D. Olson

  Christopher bläddrade tills han hittade en bild han tyckte om. Sedan satte han igång att läsa. Bokstäverna var i en enda röra.


TxText:
  Opp i krösbärtsrädet kna

  ignen kälttra som lalli han

  Plötsligt la sig en skugga över sidan. Christopher tittade upp. Han såg det sväva ovanför honom och blockera allt ljus.

  Det var molnansiktet.

  Stort som hela himlen.

  Christopher slog igen boken. Fåglarna tystnade. Och det blev kyligt i luften. Till och med för att vara i september. Han såg sig omkring för att få veta om någon tittade. Men säkerhetsvakten var fortfarande utom synhåll. Så Christopher tittade upp mot molnansiktet igen.

  ”Hej. Kan du höra mig?” frågade han.

  Det hördes ett lågt och avlägset mullrande. En åskknall.

  Christopher förstod att det kunde vara ett sammanträffande. Han kanske var en dålig elev, men han var ändå en smart kille.

  ”Blinka med vänster öga om du kan höra mig.”

  Långsamt blinkade molnet med vänster öga.

  Christopher blev stum. Rädd, för ett ögonblick. Han förstod att det var galet. Att det inte var normalt. Men fantastiskt var det ändå. Ett plan flög förbi, flyttade på molnansiktet och fick det att le som Cheshirekatten.

  ”Kan du få det att börja regna, om jag ber dig?”

  Han hann inte ens säga klart meningen förrän det kom en rejäl regnskur över parkeringen.

  ”Och få det att sluta?”

  Regnet upphörde. Christopher log. Han tyckte att det var roligt. Molnansiktet måste ha sett att han skrattade för nu började det regna igen. Och slutade. Och började. Christopher skrattade som Bad Cat.

  ”Sluta! Du blöter ner mina skolkläder!”

  Regnet upphörde. Men nästa gång Christopher tittade upp började molnet röra sig bort. Han höll på att bli ensam igen.


TxText:
  ”Vänta!” ropade Christopher. ”Kom tillbaka!”

  Molnet for iväg över backarna. Christopher visste att det var dumt, men kunde inte låta bli: han följde efter.

  ”Vänta! Vart ska du?”

  Det var tyst. Bortsett från att regnet stod som spön i backen. Men av någon anledning regnade det inte på Christopher. Han var skyddad av orkanens öga. Trots att regnet på asfalten trängde igenom gympadojorna förblev den röda munkjackan torr.

  ”Snälla, stanna!” ropade han.

  Men molnansiktet drog vidare. Det följde vägen. Bort till basebollplanen, där regnet sipprade fram genom leran som om gruset grät, och vidare över vägen där bilar tutade och slirade i regnet. In i ett annat område med gator och hus som Christopher inte kände igen. Hays Road. Casa. Monterey.

  Molnansiktet svävade över ett stängsel och vidare över en äng. Christopher stannade framför en stor metallskylt som satt på stängslet i närheten av ett trafikljus. Det tog lång tid för honom att ljuda fram orden, men till slut lyckades han tyda dem:

  COLLINS BYGGFIRMA

  MISSION STREET WOODS

  TILLTRÄDE FÖRBJUDET

  ”Jag kan inte följa dig längre. Då hamnar jag i knipa!” ropade Christopher.

  Molnansiktet stannade upp en stund och drev sedan vidare. Bort från vägen. På andra sidan stängslet.

  Christopher visste inte vad han skulle göra. Han vände sig om. Han såg att ingen tittade. Han visste att det var fel. Han visste att han inte borde. Ändå klättrade han in under byggfirmans stängsel. Och hans lilla röda munkjacka fastnade. När han hade frigjort sig stod han där på ängen med vått gräs och lera på byxorna. Han tittade upp med vördnad i blicken.


TxText:
  Molnet var ENORMT.

  Det log med TÄNDERNA.

  Ett glatt LEENDE.

  Christopher log under åskknallarna.

  Och följde molnansiktet.

  Bort från återvändsgränden.

  Ner för stigen.

  In i Mission Street Woods.





  Kapitel 6

  Christopher tittade upp. Han kunde inte längre se molnansiktet. Så tät var skogen. Han kunde fortfarande höra regnet, men inte en droppe föll till marken. Den var fortfarande torr. Fårad som huden på en gamling. Det kändes som om träden var ett stort paraply. Ett paraply som skyddade något.

  Christopher

  Han vände sig om. Håren i nacken reste sig.

  ”Vem är det?” sa han.

  Tystnad. Knappt hörbara, ytliga andetag. Det kunde vara vinden. Men nej, det var någonting där. Det kände han. På samma sätt som man vet när någon stirrar på en. På samma sätt som han förstod att Jerry var en dålig människa långt innan hans mamma förstod det.

  Han hörde ett fotsteg.

  Han vände sig om och såg att det bara var en tallkotte som föll från ett träd. Duns, duns, duns. Den rullade på marken och landade på

  Stigen.

  Stigen var täckt av barr. Och några krokiga grenar. Men en stig var det utan tvekan. En stig som hade bildats genom många års cyklande och ramper och lopp. Av ungar som hade tagit genvägar till andra sidan stan. Fast nu såg den övergiven ut. Som om byggfirmans stängsel hade hållit ungarna på avstånd i flera månader. Kanske flera år, till och med. Det fanns inga färska fotspår.

  Jo, några.

  Han såg ett skoavtryck på marken. Han gick dit och satte sina små gympadojor intill. De var i ungefär samma storlek.


TxText:
  Det var alltså ett litet barns fotspår.

  Plötsligt hörde han ett barn som grät.

  Christopher följde stigen med blicken och såg att det lilla barnets fotspår fortsatte långt långt bort. Åt samma håll som ljuden kom från. De hördes långt bortifrån.

  ”Hallå? Hur är det fatt?” ropade Christopher.

  Gråten blev högre.

  Det knöt sig i bröstet på Christopher och en inre röst sa åt honom att vända om, gå tillbaka till skolan och vänta på sin mamma. Men det lilla barnet hade råkat illa ut. Så han trotsade sin rädsla och följde fotspåren. Långsamt till en början. Försiktigt. Han gick mot en gammal å med en bro som såg ut som den i De tre bockarna Bruse. Fotspåren försvann ner i vattnet och fortsatte på andra sidan. De var leriga nu. Det lilla barnet måste vara nära.

  Hjälp mig.

  Var det en röst? Eller var det vinden? Christopher ökade takten. Barnets spår ledde förbi en gammal trädstam urgröpt som en stor kanot. Christopher tittade framför sig. Ingen syntes till. Det måste ha varit vinden han hörde. Det hade inte låtit som vinden. Men det fanns ingen annan förklaring, för han såg ingenting.

  Förutom skenet.

  Det syntes långt bort på stigen. Starkt blått. Det var därifrån gråten kom. Christopher följde det. För att hjälpa det lilla barnet. För varje steg han tog blev skenet större. Och stigen mellan träden blev bredare. Och snart fanns inte längre några trädkronor ovanför honom.

  Han var framme vid gläntan.

  Mitt i skogen låg den. En perfekt cirkel täckt av gräs. En öppning i skogen. Och han kunde se himlen. Men det var någonting som inte stämde. Han hade gått in i skogen för bara några minuter sedan, och då var det dag. Men nu var det natt. Himlen var svart. Och stjärnorna föll som aldrig förr. Det var rena rama fyrverkeriet. Månen var så stor att den lyste upp gläntan. En blå måne.


TxText:
  ”Hallå?” ropade Christopher.

  Tystnad. Ingen gråt. Ingen vind. Ingen röst. Christopher tittade sig omkring i gläntan och såg ingenting förutom fotspåren som ledde fram till

  Trädet.

  Det stod i gläntans mitt. Krokigt som en ledbruten gammal hand. Det sträckte sig upp ur jorden som om det ville ta ner en fågel från himlen. Christopher kunde inte låta bli. Han följde fotspåren. Han gick fram till trädet och rörde vid det. Men det kändes inte som bark. Eller ens som trä.

  Det kändes som hud.

  Christopher hoppade bakåt. Plötsligt kom den över honom. Den hemska känslan att någonting var fel. Att allting var fel. Att han inte borde vara där. Han tittade ner för att hitta stigen igen. Han måste ta sig därifrån. Mamma skulle bli så orolig. Han hittade stigen. Fick syn på det lilla barnets fotspår. Men nu såg de annorlunda ut.

  Det fanns handavtryck intill dem.

  Som om barnet hade krupit på alla fyra.

  Knak!

  Christopher vände sig om. En gren hade knäckts. Han kunde höra djur som vaknade överallt omkring honom. De omringade gläntan. Christopher tvekade inte en sekund. Han började springa. Följde stigen ut från gläntan. Nådde fram till skogsbrynet. Sprang in i skogen. Men i samma stund som han kom in under trädkronorna stannade han upp.

  Stigen var borta.

  Han såg sig om efter den, men himlen höll på att mörkna. Stjärnorna doldes av molnen. Och månen lyste genom molnansiktet som en pirats friska öga.

  ”Hjälp mig!” ropade Christopher till molnansiktet.

  Men då kom en vindpust och molnet täckte månen som en filt. Christopher såg ingenting. Åh, Gud. Herregud. Han föll ner på knä och började gräva bland tallbarren. Som förtvivlad. Han famlade efter stigen. Barren fastnade på handflatorna.


TxText:
  Så hörde han det lilla barnet igen.

  Men det grät inte längre.

  Det fnittrade.

  Christopher hittade stigen och började krypa på alla fyra. Ge dig av härifrån! Fortare! Det var det enda han tänkte. Fortare!

  Fnittret hade närmat sig.

  Christopher började springa. Han sprang så fort att han tappade bort stigen. Han sprang i mörkret. Förbi träden. Benen vek sig när han stapplade ner i ån. Han passerade bockarna Bruses bro. Han föll och skrapade upp knäet. Men det brydde han sig inte om. Han fortsatte springa. Så fort han kunde. Han såg ett sken framför sig. Då var han på rätt väg. Det visste han. Gatlyktan. På något vis hade han hittat tillbaka till vägen.

  Fnittret hördes närmare.

  Christopher sprang ännu fortare i riktning mot vägen. Mot skenet. Han sprang in under det sista trädet. Och stannade upp när han insåg att han inte befann sig vid vägen.

  Han var tillbaka i gläntan.

  Skenet kom inte från gatlyktan.

  Det var månskenet han såg.

  Christopher såg sig om och kände hur de stirrade på honom. Varelser och djur. Med lysande ögon. Runt om hela gläntan. Fnittret hördes närmare. Högre. Han var omringad. Han måste ta sig därifrån. Hitta en utväg. Vilken utväg som helst.

  Han sprang fram till trädet.

  Han började klättra. Barken kändes som hud under hans händer. Det var som om han klättrade på armar istället för grenar. Men han ignorerade känslan. Han behövde komma högre upp för att se om det fanns en flyktväg. När han var halvvägs upp i trädet delade molnen på sig. Gläntan lystes upp av månen.


TxText:
  Så såg han den.

  Strax utanför gläntan. Dold bakom löv och buskar. Det såg ut som öppningen till en grotta. Men en grotta var det inte. Det var en tunnel. Byggd av människor. Utrustad med träbjälkar. Genom tunneln löpte en gammal tågräls. Christopher förstod vad det betydde. Tågrälser leder till stationer, som i sin tur leder till städer.

  Han kunde ta sig ut!

  Han klättrade ner för trädets armar. Han nådde ner till marken. Han kände en närvaro i skogen. Ögon som iakttog honom. Som väntade på hans nästa drag.

  Christopher sprang.

  För allt han var värd. Så fort han kunde. Han kände varelserna bakom sig. Men han kunde inte se dem. Han nådde fram till öppningen och kikade in genom tunneln. Tågrälsen löpte som en rostig ryggrad genom den. Han såg månskenet lysa in genom andra änden. En flyktväg!

  Christopher sprang in i tunneln. Träbjälkarna bar upp väggarna och taket likt bröstkorgen på en val. Men träet var gammalt. Förfallet och murket. Och tunneln var inte stor nog för att ett tåg skulle kunna passera. Vad var det här för ett ställe? En täckt bro? En kloak? En grotta?

  En gruva.

  Ordet kom till honom smidigt som vatten. En kolgruva i Pennsylvania. Han hade sett en film om kolgruvor i skolan. Gruvarbetare som använde handkärror och rälser för att frakta ut jord att bränna. Han sprang längre in. Rusade mot månskenet i andra änden. Han tittade ner på rälsen för att hålla koll på sina fötter. Då såg han återigen det lilla barnets fotspår. Och hörde fnittret igen. Alldeles bakom sig.


TxText:
  Månskenet avtog medan molnen lekte kurragömma. Det blev helt svart omkring honom. Han stapplade fram genom mörkret. Famlade efter väggarna för att kunna hitta ut. Fötterna skrapade mot rälsen medan han gick med armarna utsträckta framför sig som en blind man. Och till slut hittade han något. Till slut rörde han vid något i mörkret.

  Det var ett barns hand.





  Efter

  detta

  såg

  man

  inte

  till

  Christopher

  på

  sex

  dagar.





  II

  Drömmar blir till verklighet





  Kapitel 7

  Mary Katherine skämdes. Det var inget nytt med det. Hon hade skämts sedan den första lektionen i bibelskolan med mrs Radcliffe för över tio år sedan. Men den här gången var det riktigt illa. Hon kunde inte fatta att hon hade låtit saker och ting gå överstyr på det här sättet. Lagen sa klart och tydligt att ungdomar inte fick köra bil ensamma efter midnatt. Nu var klockan 23.53 och hon hade åtminstone tio minuter kvar hem. Hur kunde hon ha låtit det hända?

  ”Du har precis tagit körkort! Hur dum får man vara?” röt hon åt sig själv.

  Så länge som hon hade kämpat för sitt körkort! Hade hon redan glömt det? Hon fick böna och be till sin mamma för att hon överhuvudtaget skulle ta upp det med pappa. Och sedan, när mamma hade hällt i sig ett par flaskor billigt vitt vin och äntligen vågat föra ämnet på tal, fick de bearbeta pappa i flera veckor innan han ens lät henne ansöka om tillstånd att övningsköra. Medan de andra ungdomarna bara gick en körkortsutbildning var Mary Katherine tvungen att gå två. Medan de andra föräldrarna lät sina tonåringar köra på McLaughlin Run Road eller The Mall eller till och med Väg 19, för Guds skull, fick Mary Katherine hålla sig till kyrkans parkering. Inte ens Holy Ascensions stora parkering. Hon fick hålla sig till St. Josephs! Men kom igen!


TxText:
  Medan slampan Debbie ”Dunk-Dunk” Dunham och fyllskallen Michele Gorman körde hela vägen till centrala Pittsburgh körde Mary Katherine fortfarande fram och tillbaka på sin egen infart.

  ”Du, jungfru Maria”, brukade Debbie säga i omklädningsrummet. ”Kan du skjutsa mig hem från min brevlåda?”

  Mary Katherine var van vid öknamn. ”Ju frommare barnet är, desto frommare blir skymferna”, brukade mamma säga när det gamla rådet att ”strunta i vad de säger” inte hjälpte Mary Katherine att hålla tillbaka tårarna. Men Debbie Dunham var värst. Hon avskydde kristna mer än några andra. Så när Mary Katherine gick ut mellanstadiet på en katolsk skola och började på en kommunal högstadieskola blev övergången minst sagt svår. Att vara en sann troende visade sig inte vara den lättaste vägen i en värld av valmöjligheter.

  Men det som var bra med den katolska skammen var att den fungerade i båda riktningar. Mary Katherine skolkade aldrig, hade toppbetyg, gjorde volontärarbete för att höja betygen trots att de knappast kunde bli högre och fick fantastiska resultat på högskoleprovet – och allt detta hade till slut fått hennes pappa att vekna. Han blev så tvungen att erkänna att han hade den mest ansvarsfulla dotter man någonsin kunde önska sig. Han lät henne göra en uppkörning. Hon klarade det! Tack gode Gud. Och när hennes riktiga körkort kom med posten såg hon förbaskat snygg ut på bilden. Hon skämdes för att hon tänkte det, eftersom fåfänga är en synd. Men det kom hon snart över. För hon var sjutton år. Hon hade tagit körkort. Hon gick på gymnasiet. Hon skulle söka in till Notre Dame. Livets möjligheter tycktes oändliga.


TxText:
  Hon var tvungen att hinna hem före midnatt.

  Annars skulle allting vara förstört.

  Nu var klockan 23.54.

  ”Satan!” utbrast hon och gjorde sedan omedelbart korstecken.

  ”Sablar!” rättade hon sig och hoppades att det skulle duga.

  Mary Katherine gick igenom sitt misstag i huvudet. Hon hade träffat Doug utanför biografen vid halv tio. Biografchefen sa att filmen var två timmar lång. Den borde alltså ha slutat halv tolv. Tre minuter i halv om hon struntade i eftertexterna, även om det fick henne att skämmas eftersom alla de där människorna hade arbetat så hårt. Oavsett vilket skulle hon ha gott om tid, eller hur? Men biografen visade den ena reklamen efter den andra. Och fler trailers för Bad Cat i 3D (som om världen behövde mer sådant!). När filmen väl började hade hon faktiskt glömt vilken det var de skulle se. Hon hade önskat att få se den nya romantiska komedin. Men icke. Doug skulle tvunget se sin katastroffilm.

  Dumma Doug.

  Varför ska de smartaste killarna alltid gilla de mest korkade filmerna? Doug hade fått högsta betyg i vartenda ämne i hela sitt liv. Han skulle bli etta i sin avgångsklass och komma in på vilket college han än sökte till – inklusive de ickekatolska. Men han var bara tvungen att se världen förstöras igen.

  ”Och nej, Doug”, sa hon högt till sig själv i bilen, som om hon övade inför ett bråk som hon ändå aldrig skulle sätta igång, ”jag gillar inte när du lägger mintpastiller i popcornbägaren. Jag tycker inte alls att det blir godare då!”


TxText:
  Klockan var 23.55.

  Satan!

  Mary Katherine begrundade sina alternativ. Hon kunde överskrida hastighetsgränsen, men om hon åkte dit för fortkörning skulle hon få ännu längre utegångsförbud. Hon kunde ignorera några stoppskyltar, men det skulle vara ännu värre. Den enda planen som verkade vettig var att köra ut på Väg 19, trots att hennes pappa hade förbjudit henne att köra på de stora vägarna. Att ”hedra sin moder och fader” gick an de flesta dagar, men det här var en nödsituation. Antingen skulle hon ut på Väg 19 i två minuter eller också skulle hon komma för sent.

  Hon körde ut på motorvägen.

  Trafiken var så tät. Hjärtat bultade när alla bilar susade förbi i vänsterfilen medan hon höll sig till hastighetsgränsen sjuttio kilometer i timmen i högerfilen. Hon kunde inte riskera fortkörningsböter. Aldrig i livet. Särskilt inte på Väg 19. Då skulle hennes pappa ta ifrån henne körkortet. Och hon skulle aldrig mer få låna sin mammas Volvo.

  ”Kära Gud”, sa hon, ”om du kan få hem mig före midnatt så lovar jag att ge extra mycket till kollekten på söndag.”

  Plötsligt var det något som grep tag i henne. Det var en välbekant skam. En välbekant rädsla. Första gången hon kände den var förra julen efter att hon och Doug hade parkerat bilen utanför Mill Groves grundskola. De satt och tungkysstes och plötsligt rörde Doug vid hennes vänstra bröst ovanpå den stickiga tröjan som hon hade fått av mormor. Det hela gick på en enda sekund och han påstod att handen hade glidit ner av misstag. Men det trodde hon inte på. Hon blev riktigt arg på honom. Men egentligen var hon mest arg på sig själv.


TxText:
  För att hon tyckte om det.

  Hon skulle aldrig erkänna det för Doug. Men när hon kom hem den kvällen kunde hon inte låta bli att upprepa det där ögonblicket om och om igen i sitt huvud. Tänka på hans händer under tröjan och ovanpå behån. Och under behån. Och när hon var naken. Hon skämdes så mycket att hon faktiskt fick för sig att hon kunde bli gravid av att känna Dougs hand ovanpå sin stickiga tröja. Hon förstod att det var en vansinnig tanke. Hon visste att man bara kunde bli gravid genom samlag. Det fick man till och med lära sig på biologilektionerna. Hennes föräldrar var inte så vansinnigt religiösa. Men likväl kunde hon inte bli kvitt rädslan. Så hon lovade Gud att om han skonade henne från förödmjukelsen att bli gravid skulle hon bekänna sina synder och ge alla pengar hon hade tjänat på barnpassning till kollekten. Nästa dag fick hon mens. Och grät av lättnad. Den veckan bekände hon sina synder för fader Tom och gav alla sina besparingar till Gud.

  Men hon var fortfarande skakad av händelsen. Att synda i tanken är trots allt också det en synd. Det fick hon lära sig av mrs Radcliffe i bibelskolan. Så vad hade hänt om hon dog innan hon hann bikta sig och rena sig från synd? Hon visste svaret och det gjorde henne skräckslagen.

  Så hon blev tvungen att komma på ett system för att bli varnad i tid. Ett sätt att få veta om det hon hade gjort var så syndigt att Gud tänkte skicka henne till helvetet. Efter flera veckor hade hon fortfarande inte kommit på något. Men så plötsligt en dag när hon varit ute med bilen ensam hade hon kört förbi en hjort och fått en idé.


TxText:
  Att köra på en hjort.

  ”Kära Gud”, sa hon, ”om du tänker skicka mig till helvetet, gör då så att jag kör på en hjort.”

  Hon insåg hur vansinnigt det lät, men detta system botade genast hennes rädsla. Hon lovade att inte nämna det för någon. Inte för sin mamma. Inte för mrs Radcliffe. Inte för fader Tom. Inte ens för Doug. Detta var en hemlig överenskommelse mellan henne och hennes Skapare.

  ”Gud, om jag kör på en hjort så vet jag att jag har syndat så fruktansvärt att Du har gett upp hoppet om mig. Då får jag tid på mig att gottgöra Dig. Förlåt för att jag tyckte om när han rörde vid min tröja (han rörde aldrig vid bröstet!). Förlåt så väldigt mycket.”

  23.57

  Om och om igen sa hon det. Så många gånger att det blev till ett konstant sorl i bakgrunden. Som basebollmatcherna på radion som stod på i pappas arbetsrum medan han byggde sina modellfartyg, eller som mammas dammsugare som höll mattorna i huset oklanderligt rena. Varje gång hon såg en hjort på vägen saktade hon ner och bad till Gud om att den skulle stanna där den var.

  23.58

  Hon svängde av motorvägen och tog in på McLaughlin Run Road. Månen var dyster och mörk. Hon satt med uppspärrade ögon. Det fanns gott om hjortar i trakten. Särskilt sedan mr Collins hade börjat skövla en del av Mission Street Woods för att bygga nya bostäder. Så det ville till att hon var extra försiktig.

  23.59

  Hjärtat bankade och magen knöt sig. Hon var två minuter hemifrån. Om hon inte överskred hastighetsgränsen skulle hon komma för sent. Men om hon gjorde det, riskerade hon att en hjort sprang ut framför bilen. Det enda återstående alternativet var att ignorera den där sista stoppskylten uppe på kullen. Hon såg hjortar på femtio meters avstånd. Skogen låg en bra bit från vägen. Så hon kunde ignorera stoppskylten och ändå klara sig.


TxText:
  00.00

  Nu var stunden inne. Hon var tvungen att välja. Ignorera stoppskylten och komma i tid – eller följa trafikreglerna, komma för sent och bli bestraffad.

  ”Snälla Gud, säg vad jag ska göra”, sa hon med sin mest ödmjuka och innerliga stämma.

  Känslan kom genast till henne.

  Hon trampade på bromsen.

  Och stannade bilen.

  Om hon inte hade gjort det, hade hon inte tittat ut över kullen. Och då hade hon inte sett den sjuåriga pojken komma gående ut ur skogen. Smutsig över hela kroppen och undernärd. Ansiktet var det som hade synts på affischer över hela stan, med rubriken ”saknad” ovanför. Om hon ignorerat stoppskylten hade hon över huvud taget inte sett honom.

  Och hade utan tvekan kört ihjäl honom.





  Kapitel 8

  ”Christopher?” sa en röst. ”Christopher?”

  Pojken frös. Han hade en filt över sig. En sådan där tunn och stickig sjukhusfilt.

  ”Christopher? Kan du höra oss?” frågade rösten.

  Den lilla pojken öppnade ögonen. Men det gjorde ont som när man kommer ut från en biograf och det fortfarande är ljust ute. Han tittade sig omkring i rummet och såg konturerna av vuxna människor. En av dem var doktor. Han kunde inte se ansiktet, men stetoskopet kylde som is mot bröstet.

  ”Han börjar få färgen tillbaka”, sa doktorn. ”Christopher, hör du mig?”

  Pojken kisade och fick syn på sin mamma. Alldeles suddig i det skarpa ljuset. Han kände hennes lena varma hand mot pannan. Som när han var sjuk.

  ”Jag är här, älskling”, sa hans mamma med lätt sprucken stämma.

  Christopher försökte prata, men orden fastnade i den torra halsen. Varje sväljning kändes sträv som sandpapper.


TxText:
  ”Älskling, vicka på tån om du hör oss”, sa hans mamma.

  Christopher visste inte om han vickade på den eller inte. Han hade knappt någon känsel i tårna. Han frös fortfarande rejält. Men förmodligen funkade det.

  ”Utmärkt”, sa doktorn. ”Kan du röra på händerna också?”

  Han rörde på dem. De kändes lite avdomnade. Som om de hade somnat.

  ”Christopher”, sa en annan man, ”kan du prata?”

  Christopher kisade och fick syn på sheriffen. Han mindes honom från dagen i parken när hans mamma fick jobb på Shady Pines. Sheriffen var en stark man. Och han var lika lång som stolpen som användes till tetherball på skolgården.

  ”Kan du prata?” frågade sheriffen återigen.

  Christopher var så väldigt torr i halsen. Han mindes den gången han hade halsfluss och fick medicin med konstig körsbärssmak. Han svalde och försökte tvinga fram ett ord. Men det gjorde för ont i halsen. Han skakade på huvudet.

  ”Det är okej, grabben”, sa sheriffen. ”Men jag måste ställa några frågor till dig. Svara genom att nicka eller skaka på huvudet, okej?”

  Christopher nickade.

  ”Mycket bra. Du hittades i norra änden av Mission Street Woods. Var det någon som förde dig dit?”

  De vuxna satt som på nålar. Väntade på hans svar. Christopher sökte i sitt minne, men där var det tomt. Han mindes inte ett skvatt. Ändå trodde han inte att någon hade fört honom till skogen. Det borde han väl ha kommit ihåg. Efter en stund skakade han på huvudet. Han hörde hur alla i rummet drog en lättnadens suck.


TxText:
  ”Gick du vilse då?” frågade sheriffen.

  Christopher koncentrerade sig lika hårt som när han övade på att läsa. Om ingen förde honom dit så måste han väl ha gått vilse? Det verkade rimligt.

  Han nickade. Ja, han gick vilse.

  Doktorn la ifrån sig stetoskopet och arbetade nu istället med sina grova, tjocka händer. Han undersökte Christophers armar och ben och leder och fäste sedan ett kardborrband runt hans smala arm för att mäta blodtrycket. Christopher var rädd att han skulle tvingas kissa i en mugg senare. Det var alltid så pinsamt att göra det.

  ”Där inne i skogen … var det någon som gjorde dig illa?” fortsatte sheriffen.

  Christopher skakade på huvudet. Doktorn tryckte på knappen och blodtrycksmaskinen surrade medan bandet stramade runt Christophers arm. När det var klart slet doktorn loss bandet och gjorde några anteckningar. Christopher lyssnade på ljudet från pennan.

  Svisch, svisch, svisch.

  ”Hörde du bilarna? Var det så du hittade ut från skogen?”

  Christopher tittade på doktorns anteckningsblock. Han började må dåligt. Kände ett tryck i huvudet. En molande huvudvärk som vanligtvis försvann när hans mamma gav honom den där tabletten som smakade apelsin och krita. Men det var annorlunda den här gången. Som om han hade huvudvärk för två.

  ”Hörde du några bilar när du var i skogen?”

  Christopher tog sig samman. Han skakade på huvudet.

  ”Så du hittade ut på egen hand?”

  Christopher skakade på huvudet. Det blev dödstyst i rummet.

  ”Du hittade inte ut själv? Var det någon som hjälpte dig ut ur skogen?”

  Christopher nickade.


TxText:
  ”Vem hjälpte dig?” frågade sheriffen.

  Han gav Christopher ett block och en penna så att han skulle kunna skriva namnet. Christopher svalde hårt. Sedan viskade han. Knappt hörbart.

  ”Den snälla farbrorn.”





  Kapitel 9

  Dr Karen Shelton: Var såg du den snälla farbrorn?

  Christopher: På stigen som gick från gläntan. Han var långt borta.

  Dr Karen Shelton: Vad hände när du såg honom?

  Christopher: Jag ropade på hjälp.

  Dr Karen Shelton: Hörde han dig?

  Christopher: Näe. Han bara fortsatte gå.

  Dr Karen Shelton: Och du följde efter honom?

  Christopher: Ja.

  Dr Karen Shelton: Du sa tidigare att du trodde att det var ljust ute?

  Christopher: Ja. Han gick ut ur skogen. Och det var starkt ljus. Så jag trodde att det var dag.

  Dr Karen Shelton: Men det visade sig vara lyktorna på Mary Katherines bil.

  Christopher: Ja.

  Dr Karen Shelton: Och vad hände med den snälla farbrorn när du väl kom ut ur skogen?

  Christopher: Jag vet inte. Han måste ha sprungit iväg.

  Sheriffen stängde av kassetten och blickade ut över Mission Street Woods. Han hade suttit i bilen intill skogen under större delen av eftermiddagen. Suttit och tittat ut genom vindrutan. Och lyssnat på inspelningen. Om och om igen. Han visste faktiskt inte längre vad det var han lyssnade efter. Något nytt. Något han inte riktigt kunde sätta fingret på.

  Han hade redan jobbat dubbla skift. Han visste inte om budgeten höll för mer övertid för honom och gubbarna (och två kvinnor). Särskilt med tanke på att man inte hade haft råd att ersätta det gamla kassettsystemet. Men det fick kvitta. De var tvungna att hitta den där ”snälla farbrorn”.


TxText:
  Det vill säga, om han ens existerade.

  Sheriffen hade sina misstankar. Det var inte svårt att föreställa sig en sjuårig pojke – uttorkad, hungrig, rädd och i behov av en trygg famn – övertyga sig själv om att trädets grenar var armar.

  Men han var ändå tvungen att undersöka om den snälla farbrorn existerade.

  Inte för att tacka den goda samariten.

  Utan för att få reda på om det var han som hade rövat bort Christopher till att börja med.

  Dr Karen Shelton: Hur såg den snälla farbrorn ut, Christopher?

  Christopher: Jag vet inte. Jag såg aldrig hans ansikte.

  Dr Karen Shelton: Minns du något om honom?

  Christopher: Han hade vitt hår. Som ett moln.

  Sheriffen hade hanterat många sådana fall genom åren. Brott som begåtts i Hill Districts värsta områden. Hemska saker som gjorts mot barn. Han hade hört barn ljuga för att skydda gärningsmannen av rädsla. Eller i värsta fall av lojalitet. Men läkaren sa att pojken verkade oskadd. Ingen hade gett honom några fysiska men.

  Fast sheriffen var väl medveten om att inte alla sår syns på ytan.

  Dr Karen Shelton: Kan du komma på något mer?

  Christopher: Han haltade. Som om han hade brutit benet.

  Sheriffen stängde av kassetten igen och betraktade fantombilden. Dr Shelton hade testat alla beprövade knep och ändå hade Christopher inte kunnat minnas ansiktet på den snälla farbrorn. I övrigt var hans beskrivning konsekvent. Lång. Halt. Vitt hår.

  Som ett moln.

  Sheriffen tog en klunk från sin gamla mugg och lät det kalla beska kaffet skvalpa runt i munnen. Han tittade på bilden en stund till. Det var något som inte stämde. Det var vad magkänslan sa.


TxText:
  Sheriffen öppnade dörren.

  Han klev ur.

  Och gick in i Mission Street Woods.

  Han var inte så välbekant med skogen. Han var inte från trakten. Efter det där sista fallet i Hill District hade han bett om förflyttning. Han valde Mill Grove för att få lugn och ro. Och bortsett från ett litet metamfetaminlabb som drevs av ett par domare i en uppfinnartävling hade han fått den ro han sökt efter. Inga brott. Mest ungdomsfylla och en och annan tonåring som hittats naken i baksätet på pappas hyrda sportbil. Inga vapen. Inga mord. Ingen gangsterverksamhet.

  Det var rena himmelriket.

  Ett himmelrike som varade i knappt ett år. Sedan fick han samtalet om att en pojke vid namn Christopher Reese var försvunnen och att mamman ville prata med sheriffen omgående. Så han masade sig upp ur sängen och slängde in en mugg med gammalt kaffe i mikron. Han la tre nypor salt i kaffet för att bli kvitt beskan och drack hela vägen till stationen. När han kom fram var han redo att mobilisera personalen, lyssna på mammans berättelse och erbjuda henne en härdad, uniformerad axel att gråta ut mot.

  Men det kom inga tårar från Christophers mor.

  Istället väntade hon på honom med en nytagen bild. En lista över bekanta. Aktiviteter. Och pojkens dagliga rutiner. När sheriffen frågade om hon kände till någon som kunde vilja henne eller hennes son något ont, uppgav hon ett enda namn. En före detta pojkvän: Jerry Davis från Michigan.

  Sheriffen behövde bara skriva in namnet och klicka med musen för att konstatera att Jerry var en potentiell misstänkt. Han hade inte åkt fast för några grova brott. Men det fanns gott om indicier. Flera barslagsmål. En exhustru som blivit lätt blåslagen. Han hade slagit Christophers mamma på fyllan. Och sedan slocknat. Hon hade stuckit ifrån honom samma natt. Sheriffen respekterade henne för att hon inte stannade hos honom och synade hans löfte om att ”aldrig göra om det”. De flesta misshandlade kvinnor han träffat hade väntat för länge med att bestämma sig.


TxText:
  ”Mrs Reese, tror du att Jerry kan ha tagit Christopher?”

  ”Nej. Jag sopade igen spåren. Han hittar oss aldrig.”

  Men sheriffen ville vara på den säkra sidan. Han använde den fasta linjen med dolt nummer. Han pratade med Jerrys chef, som sa att Jerry hade varit på fabriken hela veckan. Och om han inte trodde honom så var det bara att kolla på bilderna från övervakningskameran. Chefen frågade vad det handlade om, men sheriffen tänkte att det var bäst att inte ge Jerry några ledtrådar om var han kunde hitta Christopher och hans mamma. Så han ljög och sa att han ringde från Kalifornien. Sedan tackade han mannen och la på luren.

  När Jerry Davis var ur vägen inledde sheriffen sin noggranna undersökning. Han förhörde lärare och klasskamrater medan hans underordnade finkammade alla övervakningskameror inom tjugo kilometers radie. Men det fanns inga spår av pojken. Inga tecken på att han hade blivit kidnappad. Inte ens ett fotspår som regnet hade låtit bli att spola bort.

  Det enda faktum han lyckades fastslå var att Christopher hade stått utanför skolan och väntat på att bli hämtad. Hans mamma sa att det hade regnat något vansinnigt. Att sikten var obefintlig. Att det skedde mindre krockar lite överallt. Hon sa att det nästan kändes som om vädret försökte hindra henne från att nå fram till sin son.

  Dr Karen Shelton: Christopher, varför lämnade du skolgården?

  Christopher: Jag vet inte.

  Dr Karen Shelton: Du visste ju att din mamma skulle komma och hämta dig. Så varför lämnade du skolgården?


TxText:
  Christopher: Jag kommer inte ihåg.

  Dr Karen Shelton: Försök.

  Christopher: Jag har ont i huvudet.

  Mot slutet av den sjätte dagen hade sheriffen en obehaglig känsla av att någon helt enkelt hade dragit in Christopher i sin bil. Han skulle förstås fortsätta sitt sökande, men utan spår, utan ledtrådar och utan några potentiella misstänkta var det stor risk att utredningen inte skulle leda någonvart. Och det sista han ville var att leverera dåliga nyheter till en bra kvinna.

  När man fick höra att Mary Katherine MacNeil hade hittat Christopher norr om Mission Street Woods var det ingen på polisstationen som trodde sina öron. Hur i helvete kunde en sjuårig pojke vandra hela vägen från Mill Groves grundskola till andra sidan av denna enorma skog utan att bli sedd? Sheriffen var alldeles för mycket storstadsråtta för att förstå hur stort fyrahundranittiofem hektar egentligen var, men han förstod så mycket som att skogen fick shoppingcentret South Hills Village att likna en korvkiosk. Stadens invånare skämtade om att skogen var deras (betydligt större) svar på Central Park i New York. Det inträffade verkade omöjligt. Men på något sätt hade det ändå inträffat.

  Det var ett mirakel.

  När sheriffen skyndade in på sjukhuset för att förhöra pojken såg han Mary Katherine MacNeil med sina föräldrar vid receptionen. Hon grät.

  ”Pappa, jag svär, jag var i tid när jag fick syn på den lilla pojken. Jag skulle aldrig vara ute med bilen efter midnatt! Snälla, ta inte mitt körkort ifrån mig!”

  Sheriffens moster, som han hade växt upp med efter att hans mamma dog, hade också varit lite av en svavelpredikant. Så han tyckte synd om tjejen och gick fram till familjen med ett stort leende och hälsade med ett rejält handslag.


TxText:
  ”Mr och mrs MacNeil, jag är sheriff Thompson. Jag kan inte ens föreställa mig hur stolta ni måste vara över er dotter.”

  Sedan tittade han ner på sina anteckningar för att få fortsättningen att framstå som mycket formell.

  ”Jag blev informerad om att Mary Katherine ringde in till stationen fem minuter före midnatt. Det var tur att det hände då. Det var precis innan skiftbytet. Så nästa gång ni får en parkeringsbot är det bara att komma till mig, så ska jag personligen riva itu den. Er dotter är en riktig hjälte. Hela stan står i skuld till er.”

  Sheriffen visste inte om det berodde på anteckningsblocket. Eller på handslaget. Eller på löftet om parkeringsboten, som alltid verkade vara mer värt än de trettiofem dollar det egentligen rörde sig om. Men nog hade det funkat. Mamman lyste av stolthet och pappan klappade sin dotter på axeln som om hon var den son han egentligen hade önskat sig. Mary Katherine såg ut att vara mer tyngd än lättad, vilket var ett bergsäkert tecken på att hon hade ljugit om att hon var i tid. Men efter att ha räddat en liten pojke förtjänade hon att få behålla sitt körkort.

  ”Tack, Mary Katherine”, sa han och la sedan till några ord för att dämpa hennes dåliga samvete. ”Du har gjort något riktigt bra. Det vet Gud.”

  Så fort sheriffen hade lämnat familjen MacNeil fortsatte han ner genom korridoren för att titta till Christopher och hans mamma. När han såg hur hon höll sin sovande pojke slogs han av den märkligaste tanke. I bråkdelen av en sekund, innan jobbet gjorde sig påmint, insåg han att han aldrig hade sett någon älska så mycket som den kvinnan älskade sin lilla pojke. Han undrade hur det skulle ha känts att bli omfamnad på det sättet, istället för att bli utskälld av sin moster och ständigt få höra vilken börda han var. Han undrade hur det skulle kännas att bli älskad. Om så bara lite grand. Av henne.


TxText:
  Dr Karen Shelton: Christopher, vad fick dig att gå in i skogen?

  Christopher: Jag vet inte.

  Dr Karen Shelton: Minns du något från de där sex dagarna?

  Christopher: Nej.

  Sheriffen gick under ett tak av grenar på väg till gläntan. Den täta skogen stängde ute ljuset. Trots att det var dag behövde han sin ficklampa. Grenarna knäcktes under hans fötter som önskeben på mammas middagsbord vid Thanksgiving. Gud välsigne henne.

  knak.

  Sheriffen vände sig om och såg en hjort betrakta honom på avstånd. För ett ögonblick stod han helt stilla. Iakttog denna fredliga varelse som i sin tur iakttog honom. Han tog ett steg och hjorten sprang iväg i motsatt riktning. Sheriffen log och fortsatte gå.

  Till slut nådde han fram till gläntan.

  Han tittade upp och såg den vackra höstsolen. Sedan sökte han långsamt igenom platsen i jakt på något som kunde stödja Christophers berättelse. Men han hittade inga brutna grenar. Och inga fotspår bortsett från Christophers.

  Sheriffen sparkade i jorden.

  Letade efter luckor i marken.

  Letade efter dolda gångar inuti kolgruvan.

  Men där fanns ingenting.

  Bara ett enda träd och en väldig massa frågor.

  Dr Karen Shelton: Så tråkigt att du har ont i huvudet, Christopher. Jag har bara en fråga till, sedan kan vi sluta. Okej?

  Christopher: Okej.

  Dr Karen Shelton: Om du aldrig såg hans ansikte, varför tror du att han var snäll?

  Christopher: För att han räddade livet på mig.

  Sheriffen tryckte på STOPP. Han lämnade skogen och körde tillbaka till sjukhuset. Han parkerade i rutan som var reserverad för polisen, intill ambulansen. Sedan gick han genom den välbekanta korridoren till Christopher Reeses rum. Han såg mamman sitta vid sin sons sida. Men hon såg inte längre ut som den kvinna med konstant sömnbrist som han hade känt i nästan en vecka. Hon hade inte längre hästsvans. Hennes joggingbyxor och munkjacka var utbytta mot jeans och kavaj. Om han inte varit så fokuserad på jobbet hade hon fått honom att tappa andan, så snygg var hon.


TxText:
  ”Ursäkta”, sa sheriffen efter att försiktigt ha knackat på dörren. ”Jag kom precis tillbaka från skogen. Har du tid en stund?”

  Hon reste sig tyst och ledde in honom i väntrummet för att inte väcka Christopher.

  ”Vad har du hittat?”

  ”Ingenting. Jag ska låta genomsöka skogen noggrant igen, men jag är nästan säker på att man kommer att bekräfta vad min magkänsla säger mig.”

  ”Och vad säger din magkänsla?” frågade hon.

  ”Kanske var det en kombination av undernäring och vätskebrist. Vad det än var så tror jag inte att det fanns någon snäll farbror. Bara en rädd liten pojke som gick vilse och som i sin förtvivlan såg något som han i fantasin förvandlade till en sorts osynlig vän. Hur ska man annars förklara att det inte finns några andra fotspår än Christophers? Om man ska se det från den ljusa sidan, är en fantasi av det slaget ett tecken på ytterst hög intelligens, enligt dr Shelton”, sa han i ett försök att vara snäll.

  ”Säg det till hans lärare”, skämtade hon.

  ”Det ska jag göra”, sa han.

  ”Men du håller ögonen öppna”, sa hon mer som ett påstående än som en fråga.

  ”Självklart. Jag ska se till att skogen genomsöks varje dag. Om vi hittar något är du den första jag hör av mig till.”

  ”Tack. För allt.”

  ”Ingen orsak.”

  Kate Reese log och återgick sedan till att vara Christophers mamma. Medan sheriffen såg henne gå in till sonens rum mindes han henne från i augusti. Han satt och åt lunch med en underordnad när hon kom med Christopher till den lilla gungan i parken och bad dem hålla ett öga på honom. Det han hade reagerat på var att hon frågade först efter att ha kastat en blick på deras smörgåsar, som de bara hade hunnit ta ett bett av, och konstaterat att hon skulle få minst trettio minuters förstklassig barnpassning av två polismän. Säkrare kunde det inte bli. Så oavsett om hon hade utbildning eller inte förstod sheriffen att hon var smart. Och hon hade inte behövt byta kläder för att han skulle se att hon var vacker. Sheriffen lovade sig själv att bjuda Kate Reese på middag så fort utredningen var klar. Och han hoppades att hon skulle ha på sig den där fina kavajen. Den med revan i armhålan som hon kämpade så förtvivlat med att dölja.


TxText:
  Kapitel 10

  Christopher låg och tittade ut genom fönstret när Kate kom in i rummet. Hon hade sett hans pappa göra likadant för många månvarv sedan. Och för ett ögonblick glömde hon bort att de var på sjukhus och tänkte istället på hans framtid. Han skulle bli mer lik sin far för varje dag som gick. Och en dag skulle hans röst förändras. Och en dag skulle han vara längre än hon. Det kändes overkligt att Christopher om sex år skulle börja raka sig. Men det skulle han. Det gjorde alla pojkar.

  Och det var hennes jobb att se till att han blev en lika snäll man som den pojke han var nu.

  Det – och att skydda honom.

  Han vände sig om och log mot henne. Hon hittade hans hand och viskade när hon talade till honom. Som om det var en hemlighet hon sa.

  ”Hej, älskling. Jag har en överraskning till dig.”

  Hon såg hur han sken upp medan hon sträckte ner handen i sin väska. Hon kände sin son tillräckligt väl för att förstå att han bad en liten bön om att det var ett paket av hans favoritflingor hon skulle fiska fram. Han hade uthärdat flera dagars sjukhusmat. Flera dagar med sin näst värsta fiende. Havregrynsgröt.

  ”Det är från skolan”, fortsatte hon och såg hans besvikelse.

  Istället för flingorna tog Christophers mamma upp ett stort vitt kuvert och gav det till honom. De öppnade det tillsammans och inuti låg ett stort vykort på vilket Bad Cat åt upp bokstäverna i meningen ”Krya på dig”.


TxText:
  ”Hela klassen har skrivit sina namn. Det var väl fint?”

  Christopher sa ingenting, men på blicken såg hon att Christopher förstod att barnen var tvungna att skriva sina namn på samma sätt som de var tvungna att ge ett kort till var och en på Alla hjärtans dag för att ingen skulle känna sig utanför. Han log ändå.

  ”Fader Tom fick hela församlingen att be en bön för dig i söndags. Det var väl fint av honom?”

  Pojken nickade.

  ”Åh, jag höll på att glömma”, sa hon. ”Jag tog med mig en liten sak också.”

  Hon sträckte ner handen i väskan igen och tog fram ett litet paket flingor.

  ”Tack, mamma!” sa han.

  Det var en sådan där liten portionsförpackning som man inte behövde någon skål till. Han öppnade den girigt medan hon tog fram en liten plastsked och mjölk från kafeterian. Sedan åt han av flingorna som om de var hummer av finaste sort.

  ”Läkarna säger att du får åka hem i morgon”, sa hon. ”Vilken dag är det i morgon? Jag kommer inte ihåg, är det onsdag eller torsdag?”

  ”Det är filmfredag”, sa han.

  Hans ansiktsuttryck gjorde henne alldeles rörd. Han såg så lycklig ut. Han skulle aldrig få veta något om sjukhusräkningen på fyrtiofem tusen dollar. Om försäkringen som inte gällde eftersom hon inte hade arbetat på Shady Pines tillräckligt länge. Om den uteblivna lönen för den veckas arbete hon hade missat medan hon letade efter honom. Eller det faktum att de nu var utblottade.

  ”Vad vill du göra i morgon?” frågade hon.


TxText:
  ”Låna filmer på biblioteket”, sa han.

  ”Det låter tråkigt”, sa hon. ”Vill du inte göra något annat?”

  ”Som vadå?”

  ”Jag har hört att Bad Cat har premiär i morgon”, sa hon.

  Det blev tyst en stund. Han slutade äta och tittade på henne. De gick aldrig på bio. Aldrig någonsin.

  ”Jag pratade med Eddies mamma. Vi går och ser den i morgon kväll.”

  Han kramade henne så hårt att hon kände det i ryggraden. Läkarna hade inte sett några tecken på trauma. Inga tecken på sexuellt utnyttjande eller någon form av misshandel. Fysiskt sett var allt som det skulle. Än sen om hennes son behövde någon sorts fadersgestalt eller osynlig vän för att känna sig trygg? Om andra människor påstod sig ha sett Jesus ansikte i en stekt smörgås kunde väl hennes sjuåriga pojke få tro på vad det än var han behövde tro på. Han var vid liv. Det var det enda som räknades.

  ”Christopher”, sa hon. ”Det var regn och rusk den dagen. Folk hade krockat. Och lastbilen framför mig tvingades bromsa för att en hjort hade sprungit ut i vägen. Jag skulle aldrig ha låtit dig stå så länge utanför skolan annars. Aldrig någonsin. Det vet du.”

  ”Ja, det vet jag”, sa han.

  ”Christopher. Nu är det bara du och jag här. Inga doktorer. Var det något som hände dig? Var det någon som gjorde dig illa?” frågade hon.

  ”Nej, mamma. Ingen. Jag lovar”, sa han.

  ”Jag skulle ha varit hos dig. Förlåt”, sa hon.

  Sedan höll hon honom så hårt att han inte kunde andas.


TxText:
  *

  Senare den kvällen låg Christopher och hans mamma sida vid sida som de brukade göra fram till den dagen när hon sa att han var stor nog att kunna klå upp monstren på egen hand. När hon somnade lyssnade han på andetagen från den som givit honom liv. Och noterade att hon doftade som hemma till och med där på sjukhuset.

  Christopher vände återigen sin blick mot fönstret i väntan på att också hans ögonlock skulle falla ihop av trötthet. Han tittade på den molnlösa himlen och undrade vad han hade varit med om under de där sex dagarna. Han visste att de vuxna inte trodde att den snälla farbrorn fanns på riktigt. Kanske hade de rätt. Kanske var han bara en ”fantasifaster”, som Konstige Ed kallade det.

  Eller också inte.

  Det enda Christopher visste säkert var att han hade vaknat upp mitt i skogen. I en jättestor glänta. Med ett enda träd. Han hade ingen aning om hur han hade kommit dit eller hur han skulle ta sig därifrån. Men så fick han syn på vad han trodde var den snälla farbrorn, en bra bit därifrån, och följde efter honom ut ur skogen.

  Solen visade sig vara lyktorna på den snälla flickans bil.

  Och hon skrek: ”Tack gode Gud!”

  Och skyndade till sjukhuset med honom.

  Strax innan Christophers ögonlock sänkte sig tittade han ut genom fönstret, såg molnen sväva förbi och täcka månen. Det var något bekant med molnen, men han kunde inte riktigt minnas vad. I tystnaden märkte han att han hade lite ont i huvudet. Och gled in i en fridfull sömn.


TxText:
  Kapitel 11

  ”Nej!” skrek han och vaknade med ett ryck ur sin dröm.

  Det tog en stund för ögonen att vänja sig vid mörkret. Han såg det lilla mjölkpaketet med bilden av Emily Bertovich. Han såg den gamla suddiga teven som satt monterad högt upp på väggen. Och sin mamma som satt och sov i den stora fåtöljen precis intill honom. Och så mindes han.

  Han var på sjukhuset.

  Det var tyst. Det enda ljuset i rummet kom från klockradion. Den lyste grönt, surrade och visade 23.25. Det var mycket ovanligt att Christopher vaknade mitt i natten.

  Men drömmen hade gjorde honom skräckslagen.

  Hjärtat bultade mot bröstbenet. Det lät som om någon spelade trummor inuti kroppen. Han försökte komma ihåg mardrömmen, men hur mycket han än ansträngde sig kunde han inte minnas en enda detalj. Det enda spåret av den var en lätt huvudvärk som kändes som om knotiga fingrar trycktes mot tinningarna. Han kröp ner under täcket för att känna sig trygg, men så snart kroppen kommit skönt till rätta under den tunna stickiga filten kände han ett bekant tryck innanför den svala sjukhussärken.

  Han var kissnödig.

  Han satte ner fötterna på de kalla golvplattorna och tassade bort till toaletten. Han skulle just öppna dörren när han fick en konstig känsla. För ett ögonblick tänkte han att om han öppnade badrumsdörren skulle han få se någon där inne. Han satte kinden mot trädörren och lyssnade.

  Dropp, dropp, dropp, lät kranen.

  Han tänkte ropa, men ville inte väcka sin mamma. Så han skrapade lite på dörren istället. Och väntade, men det hördes inget. Han grep om handtaget och var på väg att öppna dörren. Men så blev han osäker. Det var något som inte stämde. Det kändes som om det fanns ett monster där inne. Eller vad det nu var. Något som lät. Ljudet påminde om en skallra. Men inte från en baby. Utan från en skallerorm.


TxText:
  Han gick ut i korridoren istället.

  Christopher gick genom mörkret, förbi surrande maskiner. Han kikade upp mot receptionsdisken där det satt två sköterskor. Den ena pratade i telefon. Det var Tammy, som alltid var så snäll och kom med extra mycket efterrätt till honom.

  ”Ja, pappa. Jag köper vin till mammas födelsedag. 'Merlott', ja.” Tammy skrattade och la på luren.

  ”Vet din pappa om att det uttalas 'merlå'?” frågade den andra sköterskan.

  ”Nej, men han betalade för min utbildning”, sa Tammy med ett leende, ”så jag rättar honom aldrig.”

  Christopher drog upp dörren till herrtoaletten.

  Det var tomt där inne. Han gick fram till urinoaren. Den lilla. Det tog honom en stund att få kontroll över sjukhussärken. Medan han kissade kom han att tänka på att Konstige Ed gick på toaletten direkt efter varje lektion med hjälpklassen. Han brukade ställa sig över en meter från urinoaren och försöka pricka rätt med sina ”långskott”. Christopher saknade Konstige Ed. Han längtade så till i morgon när de skulle se Bad Cat!

  Christopher blev så upprymd av att dagdrömma om filmen att han inte hörde när dörren öppnades bakom honom.

  Han gick fram till handfatet för att tvätta sig. Han fick sträcka sig ordentligt för att nå upp till tvålen. Den automatiska tvålbehållaren knakade till och slängde en klick på hans handled. Han smorde in händerna med den kladdiga vätskan och sträckte sig upp för att trigga sensorn under vattenkranen. Men han var inte tillräckligt lång. Han sträckte sig allt vad han kunde, men ingenting funkade.


TxText:
  Men så plötsligt sträcktes en skrumpen hand fram för att sätta på kranen.

  ”Hon kommer”, sa rösten.

  Christopher skrek till och vände sig om.

  Där stod en gammal kvinna. Ansiktet var rynkigt och ryggen krökt som ett frågetecken.

  ”Jag ser henne. Hon är ute efter oss”, sa hon.

  Hon tände en cigarett och i det flimrande ljuset från tändaren såg han hennes fläckiga löständer. Alldeles raka och gula. Hon höll en käpp i ena handen. Den andra, som höll i cigaretten, darrade av ålder och reumatism. Hon knackade med käppen i golvet. Knack. Knack. Knack.

  ”Hon vill att småpojkar tvättar händerna”, sa hon.

  Christopher backade bort från henne medan hon bolmade som en drake.

  ”Vart är den lilla pojken på väg?” frågade hon och gick mot honom. ”Små pojkar ska tvätta händerna!”

  Han backade in i dörren till handikapptoaletten. Dörren öppnades som en gammal rostig grind.

  ”Det går inte att gömma sig för henne! Små pojkar ska tvätta sig! Döden kommer! Döden är här! Vi ska dö på juldagen!” sa hon.

  Christopher backade in i väggen. Han hade ingenstans att fly. Han kände hennes rökiga andetag i sitt ansikte. Han började gråta. Orden ville fram. Hjälp! Sluta! Någon! Men de fastnade i halsen. Det var som i mardrömmarna han hade efter att pappa dog, drömmar där han inte kunde resa sig.

  ”DÖDEN KOMMER! DÖDEN ÄR HÄR! VI SKA DÖ PÅ JULDAGEN!”

  Till slut hittade han rösten och skrek: ”HJÄLP MIG!”

  Ett par sekunder senare flimrade det till i lampan i taket och sedan blev det ljust. Christopher såg en gammal man med glasögon som flaskbottnar öppna dörren och kliva in i ljuset.


TxText:
  ”Mrs Keizer, vad i helvete håller du på med? Sluta upp med att smygröka och skrämma små pojkar och gå genast och lägg dig, din gamla hagga!” sa han.

  Tanten blängde tillbaka på gubben.

  ”Det här angår inte dig. Ut härifrån!” sa hon.

  ”Det angår mig när du skrämmer skiten ur små barn strax utanför mitt rum medan jag försöker titta på Tonight Show ”, röt han.

  Han ryckte cigaretten ur hennes krokiga hand och kastade den i toalettstolen. Den fräste ilsket i vattnet.

  ”Lägg av med dina galenskaper och gå tillbaka till ditt rum!” Han pekade på dörren.

  Tanten tittade på vattnet som grumlades av askan från cigaretten. Hon vände sig mot Christopher. Hon såg på honom med kolsvarta ögon och ondska i blicken.

  ”Det finns inga galningar, lilla pojken. Bara en person som iakttar dig.”

  För ett ögonblick såg ögonen ut att flimra. Som ett stearinljus när någon öppnar dörren.

  ”Äh, dra åt helvete, din gamla fladdermus”, sa gubben och ledde ut henne ur rummet.

  Christopher stod stilla en stund och kände hjärtat hitta sin plats i bröstet igen. Så fort han hade övertygat sig om att ingen skulle komma tillbaka gick han bort till handfatet och lyckades på något vis få igång vattnet. Han sköljde snabbt av händerna och gick ut.

  Han tittade genom den långa mörka korridoren. Det enda ljus han såg kom från rummet mittemot. Det enda ljud han hörde var Tonight Show på teve. Programledaren skämtade om presidentens långsamma reaktion på krisen i Mellanöstern. Och de vuxna i publiken skrattade och jublade.


TxText:
  ”Så jävla sant”, sa gubben och skrattade i sin sjukhussäng. ”Kasta ut den där knölen.”

  ”Sänk volymen, Ambrose”, hördes en mansröst bakom draperiet intill honom. ”Somliga av oss försöker sova.”

  ”Nej. Somliga av er försöker dö. Så du kan dra åt helv…”

  Plötsligt fick gubben syn på Christopher som stod i dörröppningen.

  ”… helskotta.”

  Han brydde sig inte om att invänta grannens reaktion.

  ”Hur är det med dig, grabben?” frågade han. ”Har gamla mrs Keizer skrämt slag på dig?”

  Christopher nickade.

  ”Hon har Alzheimers. Det är därför hon är så där. Hon bor i samma korridor som jag på äldreboendet. Lagom festligt. Men hon är harmlös. Det finns ingen anledning att vara rädd. Okej?”

  ”Okej, sir.”

  ”Kalla mig inte sir. Kalla mig för Ambrose. Är vi överens?”

  ”Ja.”

  ”Bra. Slå dig ner eller gå tillbaka till ditt rum. Bara du håller tyst. Jag vill inte missa monologen”, sa gubben.

  Christopher brukade aldrig få stanna uppe och se Tonight Show. Han log och klättrade upp i besöksfåtöljen. Han tittade på gubbens bricka. Han hade inte rört sin efterrätt. En stor och härlig kaka med chokladbitar i.

  ”Tycker du om chokladkakor?” frågade gubben.

  ”Ja, sir”, sa Christopher.

  ”Jag med. Och den där kakan är min. Så håll tassarna borta”, sa han bestämt.

  Christopher nickade och såg gubben ta kakan. Utan ett knyst bröt Ambrose itu den och gav Christopher den största halvan. Christopher log och mumsade på kakan och tittade på teve med gubben. De flesta skämten gick över huvudet på Christopher, men han skrattade ändå för att inte känna sig utanför. En gång när han tittade på gubben la han märke till den läderaktiga huden och en bleknad tatuering föreställande en örn.


TxText:
  ”Var gjorde du den där tatueringen?” frågade Christopher.

  ”I armén. Tyst nu. Jag gav dig kakan för att du skulle sluta pladdra.”

  ”Har du varit med i något krig?” frågade Christopher oförskräckt.

  ”Några stycken”, grymtade gubben.

  ”Vilka då?”

  ”De som var bra.”

  Programledaren i Tonight Show sa något om den ekonomiska krisen och Ambrose skrattade så mycket att han började hosta. Christopher såg på hans ansikte. ”Vad är det för fel på dina ögon?” frågade han.

  ”Katarakter”, sa gubben. ”Jag har katarakter.”

  ”Fick du dem av en katt?”

  Gubben grymtade till. ”En katt? Herregud! Katarakter. Jag ser dåligt. Det är som att ha moln i ögonen.”

  Christopher stelnade till.

  ”Vad menar du med moln?” frågade han.

  ”Jag ser former. Men de skyms av moln. Det är därför jag är här. Jag körde på en hjort med bilen. Jag såg inte ens fanskapet. Jag slog i huvudet i instrumentbrädan. Den här gången tar de ifrån mig körkortet. Det är jag säker på. Hädanefter släpper de inte iväg mig från hemmet ens i fem minuter. De jävlarna.”

  Christopher log åt svordomarna. Han älskade när folk svor. Det var som att bryta mot lagen. Sedan höll han tyst och lyssnade på de fortlöpande kommentarerna medan han såg ljuset från teveapparaten dansa i gubbens ansikte. Efter en stund ”vilade” Ambrose ögonen på det där sättet som gamla griniga gubbar gör och till slut började han snarka. Christopher stängde av teven med den kantstötta fjärrkontrollen som Ambrose låg och höll i.

  ”Tack, unge man”, sa Ambrose. Sedan rullade han över på sidan och återupptog snarkandet.


TxText:
  Ingen hade någonsin kallat Christopher för ”unge man” förut. Och det fick honom att le. Han gick tillbaka ut i korridoren. Men av någon anledning kändes den inte kuslig längre. Han gick förbi receptionen. Tammy pratade i telefon igen. Hon såg honom inte.

  ”Snälla pappa, du får sluta ringa nu. Jag måste gå min rond. Jag lovar att ordna en flaska 'merlott'”, sa hon irriterat.

  Just som Christopher skulle gå in på sitt rum igen och sova vidare tittade han längre bort i korridoren och fick syn på fader Tom. Han hade aldrig sett en präst någon annanstans än i kyrkan, så det gjorde honom nyfiken. Han tassade bort till rummet där han sett fader Tom, kikade in och såg prästen göra korstecken över en gammal man. Gamlingens familj var där. Och hans fru. Två döttrar i fyrtiofemårsåldern. Deras makar. Och några barnbarn som såg ut att gå på mellanstadiet. Alla grät medan fader Tom gav sista smörjelsen.

  ”Christopher”, viskade Tammy. ”Gå och lägg dig, kära barn. Det här är inget för en liten pojke.”

  Hon ledde honom genom korridoren och tillbaka till hans rum. Men på vägen dit passerade de mrs Keizers rum. Den gamla tanten satt upp i sängen och tittade på skärmen som bara visade brus. Hennes gula tänder låg och skvalpade i en glasburk på nattduksbordet. Hon vände sig mot Christopher och log ett sjukligt, tandlöst leende.

  ”Hon tog en till. Hon kommer att döda oss alla till slut”, sa hon.

  ”Bry dig inte om henne, Christopher. Hon vet inte vad hon säger.”


TxText:
  Kapitel 12

  När Christopher vaknade nästa morgon mindes han inte hur han hade somnat. Men han såg ljuset strilas mellan persiennerna. Och det betydde att det var fredag. Och det betydde att sjukhusvistelsen var över. Och det betydde Bad Cat!

  Han vände sig mot toaletten. Dörren var öppen.

  Hans mamma stod och tvättade händerna.

  Och han hörde inte längre något som väste.

  ”Vakna, latmask!” sa hon med ett leende. ”Är du redo att åka hem?”

  Medan sköterskan körde honom i rullstolen på väg ut från sjukhuset låtsades han att han var Bad Cats rival, Ace, den flygande ekorren som alltid blev åksjuk. Vinylsätena i deras gamla bil hade aldrig känts skönare. Hans mamma tog honom till fiket intill motellet och han beställde pannkakor med chokladbitar. Vanligtvis hade det varit höjdpunkten på dagen.

  Men det här var ingen vanlig dag.

  Det här var dagen han skulle få se Bad Cat. Hela förmiddagen och eftermiddagen tänkte Christopher på Bad Cat och hans bästa vän Ice Cream Cow, som gjorde utsökt mjukglass. Han tittade på väggklockan och kunde med hjälp av sina kunskaper från ms Laskos lektioner avgöra vad den visade. Att se sekunderna ticka i väntan på bion som skulle börja halv fem var värre än väntan på julafton.

  ”Varför kan inte juldagen vara en dag tidigare?” brukade han fråga sin mamma.

  ”Då skulle du klaga den tjugotredje istället”, blev hennes svar.

  Klockan tre åkte de till biografen i närheten av South Hills Village för att ställa sig i kö. Vid fyra ringlade kön runt hela kvarteret. Konstige Ed och hans mamma dök upp, båda utklädda till karaktärer från Bad Cat. Christophers mamma gissade att Konstige Ed hade fått övertala sin mamma till att spöka ut sig på det sättet. Åtminstone hoppades hon att det var så. Ungen hade nog så många utmaningar framför sig utan en mamma som frivilligt klädde ut sig till en åsna som hette Kicker.


TxText:
  När personalen äntligen öppnade dörrarna var Christopher alldeles upprymd. Han fick sina klumpiga 3D-glasögon. ”Precis som ett rikemansbarn!” sa han. De hittade fram till sina perfekta platser precis i mitten. Christophers mamma gick för att köpa tilltugg och kom tillbaka med alla onyttigheter i världen som Christopher älskade.

  När alla trailers var över hade han redan satt i sig hälften. Men för varje trailer och varje bit popcorn hade entusiasmen ökat. Och när filmen äntligen satte igång började barnen applådera.

  *

  Detta skulle bli deras eviga bild av barndomen, tänkte Christophers mamma.

  Hon mindes filmerna hon hade älskat som barn. På den tiden hon tänkte att hon kanske var en sedan länge försvunnen prinsessa som egentligen tillhörde en mycket rikare familj än hennes egen. Så var det inte, men på något vis hade hon ändå fött en prins.

  ”Jag älskar dig, Christopher”, sa hon.

  ”Och jag dig, mamma”, viskade Christopher, upptagen med filmen.

  Hon tittade upp mot skärmen och log när Bad Cat gick fram till sin granne, krabban Leonardo di Pinchy som hade kommit halvvägs med porträttet av sin flickvän Groan-a Lisa.

  ”Schysst tavla, Leonardo. Är du klar med den snart?”

  Och alla barnen jublade.

  När filmen var slut insisterade Konstige Eds mamma ”i Jesu namn” på att de skulle följa med till TGI Fridays och äta middag. Hon ville bjuda.

  ”Så kan barnen få friterad kyckling och vi kan få vår 'mammajuice'”, sa hon med en blinkning.

  Hela middagen lyssnade Christophers mamma på Konstige Eds mamma – ”för Guds skull, kalla mig Betty” – medan hon ”margaritade” sig (det är ett verb nu) igenom sina historier om när hon nästan gick ut college och när hon gifte sig med Konstige Eds far, som nu precis hade öppnat sin sjätte (”Räkna själv! Sjätte!”) järnhandel i Pittsburgh-området.


TxText:
  Hon lutade sig fram och viskade med spritstinkande andedräkt: ”Du vet den där F-I-T-T-A-N mrs Collins? Hennes man – ett riktigt S-V-I-N – bygger bostadsrätter överallt och folk lånar pengar för att få sig en tjusig lägenhet. Lycka till, säger jag bara. Home Depot kan dra åt helvete! Min man är rik! Du, servitrisen, mitt glas är tomt och jag minns fortfarande mina bekymmer!”

  Christophers mamma tänkte att hon kanske hade fått en sorts vän i Betty Anderson. Somliga människor föds till att snacka. Andra föds till att lyssna. Och det är underbart när dessa båda typer möts.

  ”Kate, jag gillar dig”, sa Betty på väg ut till parkeringen. ”Du är en väldigt bra lyssnare.”

  I bilen på väg hem somnade Christopher proppmätt. Hans mamma bar honom upp för trappan till motellrummet och stoppade honom i säng.

  ”Mamma”, sa han halvsovande.

  ”Ja, älskling?”

  ”Kan vi se Bad Cat igen?”

  ”Javisst, älskling. När du vill.”

  Hon kysste honom på pannan och lät honom drömma vidare. Hon slog upp en öl med is och njöt av kvällen. För hon visste att rummet skulle betalas i morgon och att pengarna inte skulle räcka.





  Kapitel 14

  När Christopher vaknade på måndagsmorgonen var ”semestern” över. Han skulle tillbaka till skolan. Tillbaka till Brady Collins och Jenny Hertzog som ropade ”Akta floden!” efter honom. Men framför allt skulle han tillbaka efter att ha missat hela två veckor.

  Till och med Konstige Ed är väl smartare än jag nu, tänkte han. Han tittade ner. En ynka liten flinga flöt omkring som en livbåt i mjölken.


TxText:
  ”Jag kommer och hämtar dig vid tre”, sa hon när hon släppte av honom. ”Lämna INTE skolans område.”

  ”Nej, mamma”, sa han.

  Christophers mamma gav honom en extra lång kram och sedan gick han mot ingången. Vanligtvis blev han ignorerad tills han kom till klassrummet, men den här morgonen var han den ”försvunna” pojken. När flickorna i hästsvans fick syn på honom slutade de med sina hopprep och stod bara där och glodde. Några av skolbarnen hälsade på honom. Sedan kom tvillingbröderna springande till skolan. I samma stund som de såg honom hände något otroligt.

  ”Christopher! Ta emot!” sa Mike och kastade den lilla plastfotbollen i hans riktning.

  Christopher kunde inte fatta. Matt och Mike ville ha honom med i spelet. Han tittade upp och såg bollen komma seglande ner mot honom. Han var så väldigt dålig på sport, men bad med hela sitt hjärta att han inte skulle missa bollen. Så kom den ner, och just som den var på väg att träffa honom på näsan …

  Tog han den!

  ”Chris! Långpass!” ropade Matt med ögonlappen och började springa.

  Christopher visste att han inte kunde kasta, så han tänkte snabbt ut ett annat sätt att hålla sig kvar i matchen.

  ”Fint!” sa han och gjorde ett underarmskast till Mike.

  Det funkade! Mike tog emot bollen och hivade iväg den tjugo meter bort över trottoaren till sin bror. En perfekt kurva.

  De ägnade de närmaste tre minuterna åt att kasta till varandra. Men för Christopher var det så roligt att det kändes som en hel lördag. Det visade sig att han var ganska bra på att fånga bollen.


TxText:
  Mike och Matt, som gärna blev kallade M&M, sa faktiskt att han var rätt snabb också. Mike var tre minuter äldre och fem centimeter längre än Matt. Och påminde honom ständigt om det. Men om någon annan gjorde narr av Matt så var det klippt. Särskilt om man retade Matt för ögonlappen. Jenny Hertzog kom på något vis undan med att kalla honom ”Pirat Papegoja”. Men andra som sa det fick stryk av Mike.

  Till och med femteklassare.

  När Christopher kom in i klassrummet upphörde allt pladder och allas blickar riktades mot honom. Han slog sig ner bredvid Konstige Ed och försökte göra sig osynlig bakom skolbänken. Men M&M kom genast fram och ville veta vad som hände med honom när han var försvunnen.

  Christopher var vanligtvis mycket blyg när barn pratade med honom, men bröderna var så snälla. Så medan klassen väntade på ms Lasko, som alltid kom fem minuter sent, berättade han hela historien. Han märkte att ingen annan i rummet pratade samtidigt som han. Alla lyssnade på honom. Plötsligt kände han hur självförtroendet växte. Han började lägga till detaljer om sjukhuset och att han fick vara uppe sent och titta på Tonight Show, vilket gjorde alla imponerade.

  ”Var du uppe efter midnatt? Herre jävlar!” sa Mike.

  ”Herre jävlar”, upprepade Matt, som ville vara lika tuff som sin bror.

  Christopher höll just på att berätta om tanten inne på herrtoaletten när han plötsligt hörde en röst.

  ”Håll käften, din jävla lögnare.”

  Christopher tittade upp och där stod Brady Collins. Han hade klippt sig under de två veckor som Christopher hade varit borta. Han såg ännu elakare ut när han inte hade lugg.


TxText:
  ”Du bara låtsades gå vilse. Jag vet att du träffade din pojkvän i skogen, din jävla lögnare. Så håll käften”, sa Brady.

  Christopher rodnade. Han tystnade med en gång.

  ”Brady, han berättar en historia för oss”, sa Mike.

  ”Ja, han berättar en historia”, upprepade Matt.

  ”Så håll käften själv”, sa Konstige Ed, modig av vetskapen att han hade Mike på sin sida.

  Det blev dödstyst i rummet.

  Christopher gjorde genast ett försök att lugna ner stämningen.

  ”Det är okej, hör ni. Jag ska sluta.”

  ”Nej, Chris. Skit i honom”, sa Mike.

  ”Ja, skit i honom”, sa Konstige Ed innan Matt hann säga det.

  Sedan hånlog Mike och viskade: ”Brady, sätt dig nu innan jag dammar till dig.”

  Bradys ögon smalnade till två små springor. Han såg våldsam ut. Rätt vad det var började tjejen med fräknarna skratta. Sedan skrattade tönten med glasögon. Snart skrattade alla. Utom Brady. Han såg arg och förödmjukad och plötsligt också liten ut. Men han var fortfarande så farlig en person på trettiofem kilo kunde vara. Christopher hade sett den sortens våldsamma blick förut. Den enda skillnaden med Jerry var att han var betydligt större.

  ”Så vad hände efter att tanten hade kommit?” frågade Mike.

  Christopher återupptog berättandet och var så glad över sina nya vänner att han gjorde något vågat. Han imiterade Leonardo di Pinchy från Bad Cat.

  ”Är du inte klar snart?” avslutade han med sin bästa Bad Cat-stämma.

  Alla skrattade. Stunden var över när ms Lasko till slut kom in i klassrummet med sin termos. Ögonen var blodsprängda. Hon fiskade upp några huvudvärkstabletter ur en plåtask i skrivbordslådan och sa sedan de två värsta orden i världen.


TxText:
  ”Oförberett prov.”

  Eleverna jämrade sig. Christopher tappade modet. Första delen var matte. Jäkla matte.

  ”Kom igen nu. Vi har ägnat de två senaste veckorna åt addition. Ni kan det här, hör ni”, sa hon medan hon delade ut en liten trave med prov till vart och ett av barnen i första bänkraden. Proven skickades bakåt i en kontinuerlig rörelse som när man gör vågen på en fotbollsläktare. Christopher sjönk ihop på sin stol. Han kände ms Laskos välskötta naglar på sin axel.

  ”Christopher, jag förväntar mig inte att du ska kunna det här. Gör så gott du kan. Du kan alltid göra om det. Okej?” sa hon.

  Christopher nickade, men det var inte alls okej. Han hade alltid varit dålig på matte och nu var han nästan två veckor efter. Han skulle misslyckas och hans mamma skulle bli tvungen att säga: ”Var inte orolig. Jobba på bara. Det lossnar snart.”

  Han skrev sitt namn med en stor grön blyertspenna i det övre högra hörnet. Sedan tittade han upp på klockan. Den röda sekundvisaren svischade förbi tolvan och klockan var exakt åtta på morgonen.

  Han tittade på det första talet.

  2 + 7 = __

  Ms Lasko började alltid med ett riktigt lätt tal för att eleverna skulle få bra självförtroende.

  2 + 7 = 9

  Det svaret var Christopher säker på. Han tittade på resten av provet. Bara sex tal kvar. Han var fast besluten att klara åtminstone ett till. Minst ett.

  24 + 9 = __

  Christopher tvekade. Nior var vanligtvis riktigt knepiga eftersom nio var lite mindre än tio. Hade det stått tjugofyra plus tio hade det varit lätt. Trettiofyra. Inga problem. Men så kom Christopher på en sak. Att han kunde plussa med tio och sedan dra av ett. Det verkade logiskt. Det var lätt. Han plitade ner svaret med sin stora gröna penna.


TxText:
  24 + 9 = 33

  Han trodde knappt att det var sant. Han hade klarat de två första talen. Om han bara kunde klara ett till så skulle han få tre av sju rätt. Tre plus sju är tio. Tio minus sju är tre. Han tittade på nästa uppgift. Den handlade om pengar.

  Om du har två nickel, en dime och en quarter, hur mycket pengar har du då? __ cent.

  Med det tredje talet ville ms Lasko alltid ge dem en utmaning. Och det var då som Christopher brukade känna sig korkad. Men inte den här gången. Han förstod att pengarna bara var tal. Om han kunde addera två tal kunde han också addera fyra.

  45 cent!

  Christopher var så upprymd att han nästan flög upp från stolen. Han brukade aldrig klara de tre första talen på ett prov. Aldrig.

  36 – 17 =

  Ms Lasko var klurig igen, men nu visste han hur han skulle räkna. Trettiosex minus sexton plus ett.

  36 – 17 = 19

  Långsamt infann sig en känsla. Ett stilla hopp om att han kanske, bara kanske, skulle kunna komma hem till mamma med alla rätt. Han hade aldrig fått alla rätt på ett prov. Aldrig någonsin. I något ämne. I hela sitt liv. Fick han det skulle mamma köpa Froot Loops för ett helt år.

  Om du har varit på en basebollmatch i en timme och sex minuter, hur många minuter har du då varit där?

  Nu var ms Lasko snäll igen. Vilken unge som helst kunde titta upp på klockan och räkna minuterna. Men Christopher behövde inte det. Sextio tick tick tick. Och sedan ytterligare sex.


TxText:
  66 minuter.

  Två uppgifter kvar. Han ville så väldigt gärna få alla rätt. Han ville göra sin mamma stolt. Han brydde sig inte ens om flingorna. Han tittade på nästa uppgift medan han knackade lätt i skrivbordet med sin gröna penna.

  Det finns 91 människor ombord på en båt, men endast 85 flytvästar. Hur många flytvästar saknas?

  Christopher plockade ut siffrorna ur meningen och såg nittioett minus åttiofem. Och den här gången behövde han inte ens räkna nittioett minus tio och lägga till fyra. Han behövde inte göra någonting. Han bara förstod.

  6 flytvästar

  Sista frågan. Christopher vågade knappt titta. Han behövde bara klara en till för att få alla rätt. Brady Collins fick alltid alla rätt. Dominic Chiccinelli likaså. Och Kevin Dorwart. Till och med Jenny Hertzog. Men den här gången var det hans tur.

  Bonusuppgift:

  12 x 4 =

  Christopher tappade modet. Han hade precis börjat öva multiplikation när han försvann i skogen. Det fanns inte en chans att han skulle kunna räkna ut det här. Så istället tänkte han bara på talet tolv. Och att det var tolv personer i juryn i de gamla filmer som mamma tyckte om att se på fredagskvällarna. Och om det var fyra filmer skulle det bli fyra juryer med tolv personer i varje. Och det blev fyrtioåtta jurymedlemmar. Christopher tappade andan.

  Svaret var fyrtioåtta.

  Han visste det. Det var som när han lärde sig att knyta skorna eller att skilja på vänster och höger (vänster hand bildar ett L!). Det bara klickade till i huvudet. Som om en slöja hade lyfts från hans medvetande.


TxText:
  Bonusuppgift:

  12 x 4 = 48

  Christopher ville förvissa sig en extra gång om att han skulle få alla rätt, så innan han la ner sin penna gick han igenom hela provet en andra gång. Han löste var och en av uppgifterna på nytt. Och när han kom till den tredje stannade han upp.

  Om du har två nickel, en dime och en quarter, hur mycket pengar har du då?

  Den första gången hade han inte tänkt på det. Det här var ju trots allt ett matteprov. Inte ett läsprov. Men det innehöll så många bokstäver. Och nu gick det upp för honom att han inte hade bytt plats på bokstäverna. Inte en enda gång. Han hade läst meningen utan att ens behöva ljuda. Han tänkte att det måste vara något fel, så han läste meningen igen.

  Om du har två nickel, en dime och en quarter, hur mycket pengar har du då?

  45 cent. Eller fyrtiofem. Så många e:n i den där meningen. Sju stycken för att vara exakt. Men det hindrade honom inte. Och nickel såg inte ut som …

  ncikel

  Det såg ut som nickel. Och en quarter var en quarter, inte en …

  qautrer

  Det bultade i bröstet. Han tittade upp på affischerna i rummet. De som han hela månaden hade haft så svårt att läsa.

  LSÄNIGN ÄR VITKITG

  Han behövde inte ens ljuda. Han gjorde allting i sitt huvud.

  LÄSNING ÄR VIKTIGT

  Alla ljud omkring honom försvann.

  HÅLL BRANEN BOTRA FNÅR DROGER

  Allt som fanns var rummet och Christophers tankar.

  HÅLL BARNEN BORTA FRÅN DROGER


TxText:
  Christopher kunde läsa!

  Han lutade huvudet mot skrivbordet och försökte dölja hur upprymd han var. Han var inte längre korkad. Och hans mamma behövde inte längre låtsas. Hon skulle aldrig mer behöva säga: ”Var inte orolig. Jobba på bara. Det lossnar snart.” Nu hade det äntligen lossnat. Provresultatet skulle göra hans mamma stolt över honom.

  Inte stolt på det där sättet som en mamma alltid var. Utan stolt på riktigt.

  Christopher tänkte lägga ner sin stora gröna penna på skrivbordet och räcka upp handen, men hejdade sig. Han såg sig omkring och insåg att alla andra i klassen fortfarande satt med sina prov. De tittade ner. Och deras stora gröna pennor lät svisch, svisch, svisch precis som doktorns penna på sjukhuset. De flesta, däribland Brady Collins, var fortfarande på uppgift två.

  Det var först då som Christopher tittade upp på klockan. Provet hade börjat klockan 08.00 den morgonen. Christopher behövde inte ens räkna. Han bara visste.

  Han hade gjort provet på fyrtiotvå sekunder.

  Han var så stolt att han inte ens märkte att han började få huvudvärk.





  Kapitel 15

  Mot slutet av dagen hade Christopher rejält ont i huvudet. Men han var alltför ivrig att få visa mamma sina nya läsfärdigheter för att bry sig om huvudvärken. Han gick till biblioteket för att välja ut sina övningsböcker och mrs Henderson var som vanligt där för att hjälpa honom. Han valde Bad Cat stjäl bokstaven E, som hon hade lagt undan åt honom. Hon var på väg att ge honom en ny Snobben när han hejdade henne.


TxText:
  ”Mrs Henderson, finns det någon svårare bok jag kan försöka med?”

  ”Jag ska se vad jag kan hitta”, sa hon med ett leende.

  Mrs Henderson kom tillbaka med Skattkammarön av Robert Louis Stevenson. Christopher tappade andan när han såg hur tjock den var. För ett ögonblick tänkte han att han borde välja något lite mindre avancerat. Men när han öppnade den gamla boken höll sig alla bokstäver på plats tillräckligt länge för att han skulle hinna läsa dem.

  Femton gastar på en död mans kista

  Hej och hå å en flaska med rom!

  Inte illa. Och omslaget såg lovande ut. Pirater och skatter? Bra grejer.

  ”Vill du ha något enklare?” frågade mrs Henderson.

  ”Nej, den här verkar rolig”, sa han.

  Han tackade och stoppade ner böckerna i ryggsäcken. Äntligen var klockan tre. Och skoldagen var slut. Och eleverna fyllde korridorerna likt myror gångarna i ett formikarium. Christopher hämtade vindjackan i sitt skåp. Han sa hejdå till Konstige Ed och M&M.

  Och när han gick ut var himlen täckt av moln.

  Hans mamma saktade in framför skolgården och han hoppade in i bilen, ivrig att få visa henne sin första vuxenbok. Men så såg han hennes ledsna min.

  ”Mamma, vad har hänt?”

  ”Ingenting, älskling”, sa hon.

  Men Christopher förstod att det inte var sant. Hon såg trött och orolig ut. Precis som hon hade gjort veckan innan de flydde från Jerry. Det var något som inte stod rätt till. Men han kände sin mor tillräckligt väl för att veta att hon aldrig skulle berätta för honom vad det var. Hon ville inte göra honom orolig.


TxText:
  Och det var just det som alltid gjorde honom orolig.

  Hela eftermiddagen väntade han på ett tillfälle att berätta om sin läsning, men det tycktes aldrig bli läge för det. Hon sa knappt ett ord på hela vägen hem. Under middagen var hon ännu tystare. Och hon blev irriterad över hur stökigt det var på rummet och sa att det inte var rätt att hon var ”den enda som städar på det här stället”. När kvällsnyheterna var klara med sin huvudnyhet om Mellanöstern hade hon bett om ursäkt för sitt dåliga humör och låg redan och sov i sin säng.

  Så Christopher lät sin mamma sova och gick själv och plockade i rummet. Han tänkte att om hon vaknade upp i ett städat rum skulle hon kanske vara mindre orolig under återstoden av veckan. Och sedan kunde de ha en underbar fredagskväll tillsammans. Han hade tänkt ut alltihop. Han skulle vänta till filmfredagen med att berätta sin fantastiska nyhet för henne. Han skulle inte bara visa henne att han kunde läsa. Vid det laget skulle han ha fått tillbaka sitt matteprov och kunna visa att han hade fått alla rätt. Hon skulle bli så stolt att hon absolut skulle vilja gå på Bad Cat en gång till. Kanske skulle han till och med få gå på McDonald's. Förmodligen inte. Men kanske!

  Christopher släckte alla lampor och sänkte sedan försiktigt volymen på teven, så att hon skulle få fortsätta ”vila ögonen”. Han gick bort till skrivbordet för att sätta sig och läsa Skattkammarön i ljuset från fönstret. Han ville hinna läsa ut ett kapitel innan fredag för hennes skull. Kanske till och med två. Skrivbordet var fullt av pappershögar. Först lyfte han bara på kaffekoppen, som lämnade en ring efter sig på bordsskivan. Men sedan tittade han lite närmare och förstod vad det var för papper som låg där.


TxText:
  Det var räkningar.

  Christopher hade sett sin mamma med räkningar förut. Hon avskydde dem över allt annat, förutom möjligtvis parkeringsböter. Men om Christopher någon gång frågade vad hon var ledsen för log hon alltid och sa:

  ”Ingenting, älskling.”

  Christopher tog upp den första räkningen. Den var från telefonoperatören. Han hade aldrig tidigare ens försökt tyda vuxna ord som dessa. Men den här gången kunde han läsa dem.

  Tredje påminnelsen

  Förfallen till betalning

  Han vände på räkningarna. Den ena efter den andra. Tills spåret från kaffekoppen hade förvandlats från en våt fläck till ett litet runt märke. På varje räkning såg han summorna hon var skyldig, straffavgifterna och när räkningarna skulle ha betalats.

  Om du har två nickel, en dime och en quarter, hur mycket pengar har du då?

  Inte tillräckligt.

  Christopher kunde inte lägga ihop alla summorna. De var alldeles för höga. Men han förstod att hon inte skulle ha råd att ta med honom på Bad Cat igen hur bra han än hade gjort ifrån sig på provet. Och hon hade förmodligen inte haft råd förra veckan heller.

  Plötsligt skämdes han för allt han slösade med, som sina Froot Loops. Och för sjukhuset och läkarna. Han var för kostsam för henne. Precis som hans pappa hade varit. Hon hade betalat för hans begravning på kredit, för att ha råd med en värdig jordfästning. Sedan kom hon aldrig ikapp ekonomiskt. Christopher hade hört henne prata om det efter en öl för mycket med en snäll granne i Michigan. Och senare, när han frågade henne vad som hade hänt, log hon och sa: ”Ingenting, älskling.”


TxText:
  Precis som hon hade gjort idag.

  Så han lovade sig själv att när hon fick se att han hade fått alla rätt på matteprovet och hon ville ta med honom till McDonald's så skulle han tacka nej. Och om de gick på restaurang med Konstige Eds mamma igen skulle han bara beställa rätter som erbjöds till ”dagspris”, för om priset bara gällde just den dagen måste det vara en bra affär för mamma. Men framför allt skulle han aldrig mer gå på en dyr 3D-film. Han skulle nöja sig med gamla filmer från biblioteket. Och han skulle läsa en bok högt för henne så att hon kunde känna att hennes hårda arbete hade lönat sig.

  Med dessa tankar i huvudet smög Christopher bort till sin sovsäck. Så tog han fram en av sina gamla tubsockor. Han sträckte in handen och drog ut dem.

  Pengarna han hade sparat till nya byxor.

  Sedan gick han på tå runt sin mamma och la mynten i botten av hennes handväska. Jenny Hertzog fick ropa ”Akta floden!” efter honom i hela hans liv om hon så ville.





  Kapitel 16

  ”Akta floden! Akta floden!” ropade Jenny Hertzog i korridoren.

  Men den här gången brydde sig Christopher inte om det. Han tyckte bara synd om Jenny precis som han tyckte synd om sin mamma. Det verkade inte logiskt. Men det var så han kände. Han tänkte att Jenny var någon som fick höra betydligt värre saker än ”Akta floden!” hemma. Eller kanske hade hennes pappa en massa räkningar och var grinig hela tiden. Vad det än var så kände han sig nöjd med att ha gett sina pengar till sin mamma. Och han längtade efter att få tillbaka sitt prov från ms Lasko så att han kunde visa sin mamma att han hade fått alla rätt.


TxText:
  När mattelektionen började delade ms Lasko ut proven. Christopher tittade sig omkring i klassrummet. Han såg att Kevin Dorwart fick sju rätt av sju möjliga. Brady Collins fick sex. Konstige Ed fick två rätt. Matt och Mike fick båda fem rätt. Men Christopher fick inte tillbaka sitt prov. Han förstod inte varför. När klockan ringde och alla elever gick ut på rast blev Christopher tvungen att stanna kvar.

  ”Christopher”, sa ms Lasko allvarligt. ”Jag vet att du har varit borta i två veckor och att du inte vill komma efter. Kan det vara så … att du tittade på någon annans svar när du gjorde matteprovet?”

  Christopher svalde hårt. Han skakade på huvudet.

  ”Jag blir inte arg om det är så. Men jag vill inte att du fuskar dig fram för att slippa lära dig det här. Så jag frågar dig en gång till: Tittade du på någon annans svar under provet? Kanske Kevin Dorwarts?” frågade hon.

  ”Nej, ms Lasko.”

  Ms Lasko studerade hans blick noggrant. Christopher kände sig som en groda på dissektionsbordet.

  ”Vet du, jag har sett elever som kände sådan press att prestera bra på proven att det alltid gick dåligt för dem. Men om jag sa att det inte spelade någon roll så gick det riktigt bra”, sa hon.

  Sedan log hon och gav honom provet tillbaka.

  ”Jag är stolt över dig. Fortsätt så.”

  Det stod ”7/7” med stora röda bokstäver på det. Och så fanns där en guldstjärna. Och ett stort klistermärke med Bad Cat som sa: ”Du är perrrrrrfekt!”


TxText:
  ”Tack, ms Lasko!”

  Christopher var så glad att han inte kunde behärska sig. Han orkade inte ens vänta till filmfredag. Hans mamma vinkade när hon körde in på parkeringen. Och Christopher vinkade tillbaka med papperet i sin hand.

  ”Vad är det med dig?” frågade hon. ”Du ser ut som katten som åt upp kanariefågeln.”

  Och då gav han henne provet.

  ”Vad är det här?” frågade hon.

  Han sa ingenting. Hon vek ut papperet. Och läste. Och häpnade. Hon var mållös. För första gången hade han fått alla rätt. Sju av sju. Hon studerade provet en lång stund för sig själv och vände sig sedan mot Christopher. Hennes blick var nu fylld av stolthet istället för oro.

  ”Där ser du! Jag sa ju att det skulle lossna!” sa hon.

  Då visade han henne boken, Skattkammarön.

  ”Jag är på kapitel tre”, sa han.

  Hon blev så stolt att hon gav ifrån sig ett litet glädjetjut innan hon kramade honom.

  ”Det här är vad som händer när man inte ger upp”, sa hon.

  Precis som han hade förutspått frågade hon om han ville gå på Bad Cat igen.

  ”Nej, tack. Vi kan hyra filmer på biblioteket istället”, sa han.

  Hon såg först förbryllad ut och därefter lättad. Särskilt sedan han sagt att han inte kände för att gå på McDonald's och inte på någon annan restaurang heller, för den delen. Han ville hellre äta hennes stekta ostsmörgåsar. Så de gick till biblioteket och hittade ett nyinkommet exemplar av Bad Cat 2 (”Den här gången är det purrrrrrsonligt”) åt honom och Afrikas drottning åt henne.


TxText:
  Sedan handlade de mat på stormarknaden för att kunna ha sin smörgåsfest. Christopher såg sin mamma sträcka ner handen i handväskan. Nu var stunden inne! Han iakttog henne medan hon drog ut pengarna han hade gömt där. Hon såg på dem med förbryllad min. Hon kunde inte begripa var de kom ifrån. Men glad blev hon. Hon skulle just stoppa tillbaka dem i handväskan, för att spara dem till något viktigt, när Christopher hejdade henne.

  ”Mamma, du borde köpa något till dig själv”, sa han.

  ”Nej, det behövs inte”, sa hon.

  ”Jo, det borde du verkligen”, insisterade han.

  Han tryckte mjukt hennes hand. På samma sätt som hon brukade trycka på tomater. Hon verkade förvånad. Det var sällan Christopher insisterade på något. Hon tvekade en stund och sedan ryckte hon på axlarna.

  ”Äh, vad fan”, sa hon till tjejen i kassan. ”Ge mig ett sånt där paket chokladkex och en lott också.”

  Tonårstjejen i kassan gav henne världens godaste chokladkex och en lott. För att hedra sin son bestämde hon sig för att satsa på numren från hans första perfekta provresultat. Hon gav tjejen fem dollar. Hon fick tillbaka sjutton cent. Det såg inte ut att finnas några mer pengar i handväskan. Hennes blick landade på en liten burk för insamling till välgörande ändamål. Ett barn stirrade tillbaka på henne från ett flyktingläger i Mellanöstern. Hon la sina sjutton cent i burken och de lämnade affären med handväskan tömd.

  I bilen på vägen hem såg Christopher att hans mamma sneglade på bensintanken. Fylld till en fjärdedel. Han var glad att det var Konstige Eds mamma som skulle skjutsa till bibelskolan, för annars hade de kanske inte klarat sig fram till löning.


TxText:
  De kom hem till en stilla och sval kväll. De stod sida vid sida i pentryt. Christopher såg sin mamma släppa ner ostsmörgåsarna i stekpannan på kokplattan och log när smöret började fräsa. Han lyssnade på isbitarnas klirrande i glaset när han hällde upp en öl med is åt henne. Och som vanligt planerade de vad de skulle göra ifall att de blev rika på sin lott. För sin mammas skull placerade Christopher en sportbil liknande ms Laskos på uppfarten till deras drömhus. För egen del var Christophers mamma så imponerad av hans val av bok, Skattkammarön, att hon lovade honom en bokhylla och ett alldeles eget bibliotek att ställa den i.

  Christopher satte på teven och motellrummet fylldes av ljuden från kvällsnyheterna. Hans mamma stod och vände på ostmackorna när sportinslagen var över och det blev dags för lottodragningen. Hon var så fokuserad på matlagningen att hon knappt hörde när det första numret ropades upp.

  Det var nio.

  Christopher vek ut de små borden som de hade köpt på loppis och satte dem framför sängarna. Han tittade på sitt matteprov som var uppsatt med några bokstavsmagneter på minikylen.

  ”Mamma, vill du …?”

  Hon höll upp en hand för att tysta honom. Han tystnade och såg på henne. Hon tog ner hans matteprov från minikylen och gick fram till teven. Lottobollarna dansade fram genom glasdammsugaren. Christopher hade inte varit uppmärksam.

  Det andra numret var trettiotre.

  ”Mamma?” sa han.

  ”Sch!” sa hon.

  Hon gick ner på knä. Tittade på utroparen. Christopher hade sett henne få två nummer rätt förut. Det förekom. Men den här gången knäppte hon händerna. Den tredje bollen sögs in i dammsugaren.


TxText:
  45

  ”Åh, herregud”, viskade hon.

  Christopher hade aldrig sett sin mamma be i kyrkan. Men nu flätade hon samman sina fingrar så hårt att fingerlederna vitnade. Det fjärde numret sögs ut. Och utroparen sa …

  19

  ”Åh, käre Jesus”, sa hon.

  Christopher tittade på sitt perfekta prov som nu skakade i hennes händer. Nästa svar var sextiosex. Hans mamma höll andan i väntan på att nästa nummer skulle dras.

  ”Sextiosex!” sa utroparen.

  Christopher satt nu omedvetet och gungade fram och tillbaka. Hon grep tag om honom så hårt att han knappt fick luft. Men han sa inget. Det vågade han inte. Hon var på helspänn. Han tittade på nästa svar på sitt prov. Det var sex. Nästa nummer drogs.

  Det var nio.

  ”Nej!” flämtade hon.

  Det kändes som en evighet innan utroparen vände på bollen så att strecket skulle hamna underst.

  ”Sex!” sa utroparen.

  ”Åh, herregud”, sa hon.

  Nu var det bara ett nummer kvar. Ett enda nummer. Bollarna dansade runt i glasbehållaren. Christopher tittade på det sista svaret på sitt perfekta prov. Det var fyrtioåtta. Christophers mamma blundade. Som om hon inte stod ut med att titta. Inte stod ut med ännu ett nederlag.

  ”Säg”, sa hon.

  ”Mamma, du vann.”

  Han såg dem inte. Men han kände hennes tårar mot sin hals. Hon höll så hårt om honom att han trodde att ryggraden skulle knäckas. De skulle ha suttit på det sättet hela natten om det inte var för att brandvarnaren började pipa. Då sprang de tillbaka till kokplattan och såg att de stekta smörgåsarna hade blivit svarta som russin. Hans mamma stängde av plattan och öppnade fönstret för att släppa ut röken.


TxText:
  ”Det är okej. Vi kan fortfarande äta dem. De är inte så brända”, sa Christopher.

  ”Skit i dem”, sa hans mamma. ”Ta på dig jackan. Vi åker och tar oss en köttbit istället.”

  De åkte till Ruth's Chris Steak House i centrum. Och trots att hans mamma sa att han fick beställa precis vad han ville, tog han hummern eftersom det stod ”dagspris”.





  Kapitel 17

  ”Det här är det finaste hus vi har sett”, sa mrs Soroka när de körde in på uppfarten.

  Hon var en dam med klass. Utåt sett elegant. Men det var sådant hon hade lärt sig. Det förstod Kate. På samma sätt som man kunde skaffa sig ett större ordförråd än sin far och låtsas att man hade en annan bakgrund. En persons falska jag kan vara mer äkta än en annans verkliga jag. Mrs Soroka pratade visserligen fort, men hon menade vartenda ord hon sa.

  ”Uppfarten är lite risig, men ni kommer inte att behöva lägga ny asfalt än på några år. Och jag har bekanta som kan ge er ett bra pris så småningom. Vi tjejer måste hålla ihop.”

  Hon blinkade med ena ögat när hon sa det och öppnade sedan bildörren. Det var tredje huset den dagen. Det första hade varit för stort. Det andra för litet. Precis som Guldlock hoppades de att nummer tre skulle vara precis lagom.

  ”Dörren kärvar lite”, sa mrs Soroka, skramlade med nycklarna och satte dem i låset. ”Men vi kan sätta upp det på inspektionslistan, så får de betala för det.”


TxText:
  Mrs Soroka vred om nyckeln och öppnade dörren med en axelknuff. Kate stod kvar med Christopher i den friska höstluften en stund och tittade ut över kvarteret. Alla husen i återvändsgränden såg nybyggda och dyra ut. Vackra som höstlöven. Högst upp på kullen på andra sidan gatan låg till och med en timmerstuga. Den påminde henne om Christophers gamla byggsats för timmerstugor. Uppe på vinden satt en gammal tant och tittade ut genom fönstret. Kate kunde höra knarret från hennes gungstol ända dit där hon stod.

  ”Christopher? Jorden anropar Christopher”, sa Kate. ”Vi går in.”

  Christopher slet blicken från timmerstugan och följde med henne in.

  Huset var vackert. Vad mrs Soroka kallade ett riktigt hantverk. Vardagsrummet hade inbyggda bokhyllor och en öppen spis så stor att den skulle kunna rymma en rejäl teve. Hela huset doftade som om ett dussin grannar bakade chokladkakor med öppen dörr. Mrs Soroka berättade att kakor var ett trick som fastighetsmäklarna använde sig av för att få spekulanterna att känna sig hemma.

  ”Nog funkar det alltid”, skämtade Kate.

  ”Ja, eller hur. Jag var smal tills jag började i den här branschen.”

  Mrs Soroka gick runt i huset och tände lampor. Kates entusiasm växte för varje rum hon såg. Matsalen var perfekt för fyra, men kunde lätt rymma åtta. Hon skulle till och med kunna bjuda in till julmiddag.

  Och så köket.

  Herregud, vilket kök.

  Här var det inte fråga om en mikrovågsugn och en kokplatta inne på ett motellrum. Det här var himmelriket. Splitternya hushållsapparater i rostfritt stål. En diskmaskin som inte läckte. Ett kylskåp med ismaskin istället för en hink som man fick bära med sig i motellkorridoren. Det fanns till och med en köksö. En köksö, för helvete!


TxText:
  ”Vad tycker du, mamma?” frågade Christopher.

  ”Inte så dumt”, sa hon och försökte låta oberörd.

  Mrs Soroka fortsatte prata om tvättmaskin och torktumlare, anslutning och underhåll, men Kate hade slutat lyssna. Vad som börjat som en förälskelse i vardagsrummet hade utvecklats till en riktig kärleksrelation på väg upp för trappan till sovrummen. Hon hade aldrig haft en egen trappa. Bara delade trappor i hisslösa hyreslägenheter. Och brandtrappor.

  Äntligen fick hon säga åt sin son att inte springa i trappan.

  ”Vi kan väl titta på det stora sovrummet först”, sa hon.

  ”Du bestämmer”, sa mrs Soroka med ett leende.

  Kate älskade den vackert ordnade sängen och de stora fönstren. Men klädkammaren var det bästa av allt. Den fick henne att le brett och svettas om handflatorna av ångest över hur hon skulle lyckas fylla så mycket utrymme. Hennes samvete skulle inte tillåta så många vändor till köpcentret. Inte ens till det billigaste av dem. Men kanske kunde hon köpa lite grejer second hand.

  Lägg av. Du förtjänar det här. Andas.

  ”Det andra rummet är lite mysigt. Det betyder litet”, skämtade mrs Soroka. ”Så det kanske kan bli gästrum åt släktingar.”

  Det fanns inga vettiga släktingar. Det skulle aldrig komma några gäster. Men det behövde inte mrs Soroka få veta. Gästrummet skulle bli perfekt som arbetsrum när Kate väl återupptog sina studier. Det låg precis ovanför det rymliga garaget. Inga fler parkeringsböter på gatsopningsdagar. Nu skulle hon inte längre behöva hänga papperspåsar över parkeringsautomaterna. Deras nya (eller nästan nya) ”landhaj” skulle få sig en egen hamn.


TxText:
  ”Och det här kan bli Christophers rum”, sa mrs Soroka och öppnade ytterligare en dörr.

  Det var perfekt.

  En liten säng och ett skrivbord. Ett stort utbyggt fönster där ett barn kunde sitta och titta ut och fantisera. En stor garderob för hans kläder. Ytterligare en där han kunde förvara leksaker. En ren och fin heltäckningsmatta. Hela rummet doftade vår. Som citroner utan det sura.

  ”Tycker du om det, älskling?” frågade hon.

  ”Jättemycket, mamma.”

  ”Jag också.”

  ”Är vi nöjda då?” frågade mrs Soroka.

  ”Mycket nöjda”, sa Kate.

  ”Är ni redo att lägga ett bud?”

  Kate tystnade. Hjärtat bultade vid tanken på att ta emot en penna och skriva på ett kontrakt. Men hon hade redan hämtat ut sin vinst och efter skatteavdraget hade hon betalat av alla sina skulder. Hon hade betalat för Christophers sjukhusvistelse. Hon hade betalat för sin avlidna makes begravning. Sedan hade hon betalat av alla sina kreditkortsskulder precis som Suze Orman hade sagt på teve att man skulle göra. Kate hade också öppnat en fond för collegeutbildning (både Christophers och sin egen). Och när allt var sagt och gjort hade hon fortfarande pengar kvar att betala kontantinsatsen till just den där saken som Christopher alltid lovade att köpa.

  Deras alldeles egna hus. Aldrig mer behöva fly. Inga fler flyttar. Hennes pojke skulle få ett hem.

  Sakta i backarna nu. Ställ frågor.

  ”Är det en bra affär? Var ärlig. Vi tjejer måste hålla ihop, eller hur?”

  ”Precis. Ja, det är en bra affär. Den enda anledningen till att de säljer det är att de har köpt en bostadsrätt i Palm Springs för att slippa undan vintern och svärsonen. Priserna här kommer snart att skjuta i höjden. Även om du betalar mer än det begärda priset kommer det att bli rena rama stölden.”


TxText:
  Kate visste att det var sant. Hon hade gjort efterforskningar.

  ”Vad tycker du?” frågade hon Christopher.

  ”Det är det finaste stället jag någonsin har sett”, sa han.

  ”Då lägger vi ett bud”, sa hon.

  Mrs Soroka klappade händerna.

  ”Ni gör det rätta! Och vill ni veta en sak? Jag har fortfarande inte visat er det bästa!”

  Mrs Soroka gick fram till det stora fönstret i Christophers rum. Hon drog isär gardinerna och visade utsikten. Fönstret vette mot baksidan av huset och där fanns en stor trädgård med ett träd, en däckgunga, en klätterställning och en sandlåda. Det var varje liten pojkes dröm. En slät och välskött gräsmatta. Perfekt att spela boll på. Perfekt för allt möjligt.

  ”Tänk va”, sa mrs Soroka. ”Ni får hela den där trädgården och titta vad som ligger bakom den.”

  Det var Mission Street Woods.

  Christopher hade förvisso glömt bort de där sex dagarna då han försvann där, men Kate skulle aldrig glömma dem.

  ”Jag vill inte bo vid den skogen”, sa hon.

  Mrs Soroka nickade, som om hon plötsligt kände igen Christophers ansikte från bilden som publicerades i tidningen när han var försvunnen.

  ”Men du, bara mellan dig och mig … Mr Collins ska bygga ett nytt bostadsområde bara ett stenkast härifrån.”

  ”Jag vet”, sa Kate.

  Mrs Soroka nickade och sänkte sedan rösten till en förtrolig viskning.

  ”Ja, men vet du också att han anlitade min chef till att sälja de där husen? Och att han tänker bygga en väg som binder samma båda ändarna av stan? Om ett halvår kommer du att äga ett hus i det hetaste området i Mill Grove, ett som kommer att vara värt hundra tusen dollar mer än du betalade för det. Jag gillar dig, Kate. Och jag är också mor. Så jag vill inte att du går miste om chansen. Jag säger bara: klirr i kassan.”


TxText:
  ”Är det säkert?”

  ”Tro mig. Den där skogen kommer att vara borta före jul.”





  Kapitel 18

  De flyttade in på allhelgonadagen. Christopher och hans mamma trodde inte sin lycka medan de packade ner allt de ägde i kartonger. Vid det här laget var de vana vid att flytta. För bara några månader sedan hade de bott i Michigan. Men det här var inte som att fly mitt i natten för att komma bort från Jerry. Det var inte heller som att fly från en stad där varenda skylt påminde henne om hennes avlidna make.

  Det här var hennes nya hem.

  Det här var hennes nya liv.

  Kate packade ihop den gamla kokplattan och tallrikarna. Hon var så upprymd av tankar om sitt nya kök att hon var nära att slå in frukosttallrikarna i tidningssidan som pryddes av Christophers bild.

  The Pittsburgh Post-Gazette hade gjort ett reportage om honom. Kate avböjde att vara med på bild, eftersom hon ville att Christopher skulle få hela äran. Och så på en skolrast följde han med sin lärare ms Lasko till klätterställningen, där bilden togs av en fotograf som ville bli filmregissör. Och på söndagen gick Kate stolt in på samma 7-Eleven där hon hade köpt sin vinstlott och köpte vartenda exemplar av tidningen.

  SKOLPROV GAV LOTTOVINST

  Hon såg på sin sjuåring medan han drog sovsäcken med Bad Cat-motiv fram till samlingen med lådor som stod intill dörren. Det fanns inte mycket kvar av deras gamla liv. Bara det fåtal saker hon hade lyckats smyga in i bakluckan på den gamla landhajen när hon förberedde sin flykt från Jerry. Bortsett från dessa fanns några nya saker som skulle få markera inledningen på en ny era.


TxText:
  Flyttgänget dök upp strax efteråt. Kate var faktiskt ganska stolt över att de hade lyckats få så många vänner på så kort tid. Konstige Ed och hans mamma Betty tog med sig pappan i familjen för att hjälpa till med flytten. Eddie den äldre hade ett hjärta nästan lika stort som hans hängbröst. Hela eftermiddagen underhöll han sällskapet med historier om hur han finansierade sina collegestudier genom att arbeta för en flyttfirma.

  ”På den tiden var jag vältränad”, sa han hela tiden.

  ”Älskling, du är fortfarande vältränad”, sa Betty, förblindad av kärlek.

  M&M kom också och hjälpte till, assisterade av sina två mammor: en tystlåten kvinna som hette Sage och en mindre tystlåten kvinna som hette Virginia. Den ena en vegan från Connecticut, den andra en köttälskare från Texas. De var som gjorda för varandra.

  Undan för undan stuvade det allt svettigare gänget in ägodelarna i en liten lastbil vilken Eddies byggvaruhus så generöst hade lånat ut.

  När allt var inpackat gick Christopher och hans mamma tillbaka för att kolla så att de inte hade glömt kvar något. Sedan de konstaterat att det enda som fanns kvar på motellrummet var minnena tog de farväl av sitt gamla liv.

  ”Jag ska aldrig mer betala hyra”, sa hon och stängde igen dörren.

  När den nya landhajen saktade in vid Monterey Drive 295, längst in i återvändsgränden, väntade en överraskning på Kate och hennes son. Konstige Eds mamma och pappa hade mutat mrs Soroka med en flaska Chardonnay för att få nycklarna till garaget. Två av Eddies bästa anställda hade installerat den automatiska garageporten. Och just som Christophers mamma skulle kliva ur bilen för att gå och öppna den, tryckte Betty på knappen. Konstige Ed låtsades att det var ett spöke, vilket roade alla, och sedan gick alla in i huset för att börja packa upp.


TxText:
  Det tog inte lång tid eftersom de hade så lite saker. Det gick ännu fortare att tömma lastbilen sedan sheriffen hade kommit för att hjälpa till efter sitt pass. Han och Kate hade hållit kontakten efter att Christopher kom hem från sjukhuset. När hans underordnade inte kunnat hitta något i skogen hade han ringt för att upplysa henne om det. Och innan hon la budet på huset hade hon ringt till honom. Christophers säkerhet var viktigast av allt. Sheriffen var noggrann och finkammade ett helt decennium av polisrapporter innan han försäkrade henne om att huset var säkert. Hela kvarteret var en mycket trygg plats. Men om hon ville kunde de ta en promenad tillsammans i området för att verkligen förvissa sig om saken.

  ”Det är inte nödvändigt”, sa hon till hans stora besvikelse, ”men om du vill komma och hjälpa till med flytten så bjuder jag på pizza.”

  Det gjorde han så gärna.

  Hela dagen såg hon Christopher och hans vänner försöka uppföra sig som vuxna män. När sheriffen hjälpte henne att bära in de nya möblerna (från köpcentret) var de fyra killarna på plats för att hjälpa till. När Eddie tog paus för att dricka öl, tog barnen paus för att dricka lemonad. Och när arbetet var avklarat och Eddie tände grillen för att tillaga sina berömda ”pannkakskorvar” att ”skölja ner” pizzan med, studerade killarna noggrant hans teknik, lyssnade på hans samtal med sheriffen och nickade i samförstånd som vuxna män gör.

  När allt kom omkring var Eddie den ende far någon av dem hade känt de senaste åren.


TxText:
  Och en sheriff var alltid en sheriff.

  När festen var över sa den familjelika skaran vänner god natt. Sage och Virginia lovade att komma förbi under helgen och hjälpa Kate med städningen. Betty lovade att svänga förbi och hjälpa till med drickandet och att titta på medan de andra städade. Eddie sa att om Kate behövde några varor för att lösa den typen av förbaskat irriterande problem som vanligtvis uppstår under den första månaden i ett nytt hem, så skulle han gärna hjälpa henne. Och Christopher sa ”vi ses på måndag” till alla sina vänner.

  Sheriffen stannade kvar längst.

  ”Det var snällt av dig att komma och hjälpa till”, sa Kate och skakade hans hand.

  Sheriffen nickade och tittade sedan ner i golvet. Han rörde sina fötter rastlöst som en mellanstadiepojke och när han väl öppnade munnen hördes från bröstkorgen ett studsande som förde tankarna till en tennisbana.

  ”För all del. Jag vet hur det är att flytta till en ny stad och inte ha någon som kan hjälpa till. Själv flyttade jag hit från Hill District för bara ett år sedan.”

  Hon nickade. Och han svalde. Och gjorde ett försök.

  ”Mrs Reese … har du varit på Primanti Brothers än? Det är ett klassiskt ställe i Pittsburgh.”

  ”Nej, det har jag inte.”

  ”Kan jag få visa dig det?”

  Det kanske inte blev fullt så elegant som han hade tänkt sig. Men frågat hade han i alla fall gjort.

  Hon tittade på honom. Denna stora björn till man tycktes plötsligt så liten. Hon hade känt tillräckligt många dåliga män i sitt liv för att kunna identifiera en som var bra. Men än var hon inte redo. Inte på långa vägar. Inte efter Jerry.


TxText:
  ”Ge mig lite tid”, sa hon.

  Det svaret dög tydligen gott.

  ”Tid har jag gott om, mrs Reese”, sa han och log. ”God natt.”

  Sedan gick han till sin bil. Kate stod på verandan och såg honom köra iväg i samma stund som det började dugga. Sedan gick hon in i sitt allra första hus och låste dörren om sig.

  Medan regnet smattrade mot taket gick hon upp för sin alldeles egna trappa och bort till sonens rum. Christopher hade redan bytt om till pyjamas och låg hopkurad i sängen och läste Robinson Kruse. Den hade mrs Henderson rekommenderat till honom eftersom han var så förtjust i Skattkammarön.

  Kate kunde inte begripa vilka framsteg han hade gjort med läsningen under den senaste månaden. Med matten likaså. Han hade börjat i förskolan strax efter sin fars död. Efter en lång kamp blomstrade han nu äntligen. Så kanske hade hans tidigare inlärningssvårigheter berott på stress mer än något annat. Vad det än handlade om så lovade hon sig själv att köpa riktigt fina julklappar åt mrs Henderson och ms Lasko.

  Dessa kvinnor hade gjort underverk.

  Hon slog sig ner bredvid honom och läste några rader över axeln medan hon strök hans hår bakom örat. Hon tittade runt i hans rum på de två saker hon hade lovat att köpa till honom för lotteripengarna.

  Den ena var en bokhylla.

  Den kom inte från något köpcentrum eller från IKEA. Åh nej. För sin sons första riktiga bokhylla hade hon finkammat hela stan tills hon hittade en underbar antikaffär. Hon sa att han fick välja vilken hylla han ville. Där fanns riktigt vackra hyllor. Ek. Furu. Ceder. Men istället valde han en gammal sak klädd i barnsligt hyllpapper med ankor på. Det var bokhyllornas svar på Lille Karls julgran i Snobben.


TxText:
  ”Du kan få vilken bokhylla du vill. Varför vill du ha just den där, älskling?” frågade hon.

  ”För att den luktar som basebollhandskar.”

  Den andra saken var en silverram till fotografiet av hans far. Den placerade han stolt uppepå sin bokhylla, som rummets mittpunkt. Hon tittade på fotografiet. Ett ögonblick förevigat i svartvitt. Christophers far leende bredvid julgranen. Det var en av de fina dagarna.

  Kate låg där i tjugo minuter och lyssnade på sin son medan han läste högt ur sin bok med en röst lika mjuk som regnet utanför. När de var klara kysste hon honom på kinden och stoppade om honom.

  ”Christopher … du har köpt ett hus till din mamma. Vet du vad för sorts person som gör något sådant?”

  ”Nej.”

  ”En vinnare.”

  Så sa hon ”ett, två, tre – attjo!” och släckte lampan. Därefter gick hon ner i köket. Efter några klunkar öl med is började hon ta itu med sovrummet. Sitt alldeles egna sovrum. Bortsett från de där få åren med sin make hade hon aldrig haft ett tryggt hem i hela sitt liv.

  Och nu hade hon gett ett till sin son.

  När hon hade packat upp sina sista kläder insåg hon att de bara upptog en tredjedel av klädkammaren. Vanligtvis skulle Kate Reese ha väntat med att ta ut segern. Men det här var himmelriket. Rena rama himmelriket. Hon tänkte tillbaka på varje beslut och varje ögonblick som hade lett fram till att hon stod i sitt alldeles egna hus och lyssnade till regnet som föll från molnen ner på hennes tak.


TxText:
  Hon kände att det inte hade kunnat gå bättre ens om någon hade planerat alltsammans.





  Kapitel 19

  Christopher låg hopkurad i sin sovsäck med Bad Cat på. Han lyssnade på regnets smattrande och hade det varmt och skönt. Månskenet letade sig in mellan regnstrimmorna på det utbyggda fönstret och kastade små skuggor över hans nya bokhylla och fotografiet av hans far. Hans mamma hade sagt att han fick välja vilken färg på väggarna han ville eftersom de aldrig mer behövde oroa sig för om de skulle få tillbaka kontantinsatsen. Han sa att han ville ha blå väggar med moln. Som himlen. Eller som Ambroses ögon.

  Utan ett ljud kröp Christopher ut ur sovsäcken.

  Han gick fram till burspråket och klättrade upp. Där satt han med korslagda ben och tittade ut i sin trädgård. Med däckgungan. Och den stora gräsplanen som var perfekt för att spela baseboll med kompisarna.

  Och Mission Street Woods.

  Det blixtrade till på himlen. Regnet lämnade avtryck på fönsterglaset, som de tårliknande strimmorna på en vindruta. I bibelskolan hade någon sagt att regnet är Guds tårar. Han undrade om syndafloden var ett uttryck för ilska. Eller om det var Gud som grät.

  Christopher öppnade fönstret. Han tittade upp och såg molnen. Små regndroppar föll ner på fönsterblecket. De kylde hans rosenröda kinder. Han satt där i en halvtimme och bara tittade och lyssnade, kände sig speciell och lycklig. Det var något bekant över molnen. Han kunde bara inte minnas vad. Men det kändes som om de log. Och Christopher log tillbaka.


TxText:
  Det var inte en röst. Det var vinden. Det var en viskning. Inte som en röst. Utan som känslan av en röst. Christopher hörde den inte, utan snarare mindes hur den hade talat till honom. Men den fanns där. Den kom från skogen.

  Den bad honom komma.

  Christopher tog upp sina stövlar och sin röda munkjacka från golvet. Han kastade ett snabbt öga på sin far, inramad i silver. Sedan öppnade han dörren. Han tittade ut i hallen. Det var mörkt i mammas rum. Han gick på tå ner för trappan och vidare ut i köket. Kakdoften var inte kvar.

  Christopher öppnade skjutdörren i glas som ledde ut till trädgården på husets baksida. Dimman var tätare nu, men han kunde fortfarande urskilja träden som vajade i vinden. Det lugnade honom. Som en vaggvisa eller som den sköna sidan av kudden.

  Han satte ner fötterna i det blöta kalla gräset. Han gick genom dimman, förbi däckgungan, ända bort till skogsbrynet. Han tittade tillbaka på sitt hus. Han såg timmerstugan på andra sidan gatan. Det var mörkt i alla fönster. Så vände han sig återigen mot skogen. Där låg den. Bara tre decimeter framför honom.

  Mission Street Woods.

  Christopher tittade på dem. Träden som vajade så vackra och kala och fridfulla. Likt armar som rör sig i takt till musiken. Fram och tillbaka. Fram och tillbaka. Han kunde inte se någon, men han kunde känna att de fanns där. Och han kunde känna doften av basebollhandskar trots att hans egen låg nerpackad i en låda i vardagsrummet.


TxText:
  ”Är du där?” viskade Christopher till slut.

  Det prasslade till i träden. Han hörde hur det rörde sig bland grenarna. Christopher blev röd om öronen. Han förstod att han borde vara rädd, men det var han inte. Han tog ett djupt andetag och kände sig lättad. För han visste att någonting fanns där inne. Och iakttog honom.

  ”Tack för att du skaffade ett hus åt min mamma”, viskade Christopher.

  Det blev tyst. Men det var inte bara en tystnad. Den lyssnade till honom. Christopher tänkte att den kanske fanns precis bakom honom. Det kittlade i nacken.

  ”Försöker du säga något?” frågade Christopher.

  Vinden brottades med löven. Christopher kände en röst i luften. Den talade inte. Ändå kände han orden i nacken. Som om vinden trängde fram mellan träden precis så mycket att han skulle förstå.

  Christopher gick in i skogen.

  Regnet träffade ovansidan av löven och rann ner för stammarna i små floder. Christopher visste inte vart han var på väg, men på något vis visste fötterna det. Det kändes som att cykla. Hans hjärna hade kanske glömt, men kroppen skulle aldrig glömma.

  Hans fötter förde honom till rösten.

  Christophers hjärta hoppade över ett slag. Han kunde inte se någon, men han kände något. Som den statiska elektricitet som kan uppstå när två händer äntligen rör vid varandra. Han följde efter den in i skogen och ljuset på stigen blev starkare. Han kände en doft. En underbar höstdoft. Som i leken där man fångar flytande äpplen med munnen. Han såg namn inristade i träden. Tonårspars initialer som suttit där i evigheter. Människor som var gamla nu.


TxText:
  Eller döda.

  Christopher nådde fram till gläntan. Han stod tyst och stirrade på det enorma trädet som liknade en gammal krokig hand. På marken såg han en plastpåse täckt med jord. Han tog upp den och tvättade den omsorgsfullt i det friska och kalla regnet. Han gnuggade med sin röda munkjacka och fick bort jorden från den vita plasten. Sedan gick han fram till trädet och hängde upp påsen på en låg gren. Han iakttog den medan den dansade som en flygande drake. Han hade inget minne av den, men ändå var det något särskilt med den. Något tryggt och trösterikt. Den var som en gammal vän.

  ”Hej”, sa Christopher till den vita plastpåsen.

  hör du mig?

  Den vita plastpåsen lät så lättad.

  ”Ja, jag hör dig”, sa Christopher.

  jag kan inte begripa det. äntligen är det någon som hör mig.

  Christopher rodnade. Han svalde långsamt och hårt.

  ”Finns du på riktigt?” frågade han den vita plastpåsen.

  ja.

  ”Så du är inte en fantasifaster?”

  nej.

  ”Så jag är inte galen då?”

  nej. jag har försökt prata med alla. men du är den ende som lyssnar.

  Christopher kände sig så lättad.

  ”Varför kan jag höra dig nu?”

  för att vi är ensamma i skogen. det var därför jag skaffade huset åt er. tycker du om det?

  ”Det är det finaste hus jag någonsin har sett.”

  det gläder mig.

  ”När får jag se dig?”

  snart. men först måste du göra mig en tjänst. okej?

  ”Okej”, sa Christopher.

  Sedan satte sig den lilla pojken på knä vid trädets fot och stirrade på den vita plastpåsen som dansade som ett hårstrå i vinden. Christopher satt där i flera timmar. Oberörd av kylan. Och pratade om allt. Med sin nya bästis.


TxText:
  Den snälla farbrorn.





  III

  Bästa vänner för evigt





  Kapitel 20

  ”Ska vi bygga en koja?”



  ”En koja?” sa Konstige Ed som satt och sköljde ner sitt bacon med chokladmjölk. ”Min pappa gjorde en koja åt mig av en byggsats en gång. Han blev väldigt full och den gick sönder.”

  De satt i matsalen. Man firade salisburybiffens dag. Christopher var inte säker på vad Salisbury betydde, men hans mamma hade gett honom pengar till varm lunch istället för att som vanligt skicka med honom en matsäck bestående av en smörgås med selleri och jordnötssmör. Särskilt eftersom det började bli kallt nu i november. Halloweendekorationerna hade bytts ut mot Thanksgiving-pynt.

  ”Inte en sån koja, Ed”, sa Christopher.

  Han slog upp sin anteckningsbok och sköt försiktigt fram ritningarna till sina vänner. M&M tittade på dem, perfekt och detaljrikt utformade på rutat papper. De svarta takplattorna. Gångjärnen. Den röda dörren. Och de små klossarna som slingrade sig upp för trädet som en stege av babytänder.

  ”Wow. Det är ju som ett riktigt hus”, utbrast Matt med ögonlappen.

  ”Har du ritat allt det här själv?” frågade Mike imponerat.

  Christopher nickade. Han hade haft ritningen klar för sig när han vaknat upp på söndagsmorgonen. Det var en bild i huvudet så verklig att han nästan kunde ta på den. Han hade ägnat hela helgen åt att rita den med färgpennor på rutat papper på samma sätt som när han gjorde ritningar till sin mammas drömhus. Men den här gången fanns det inga tevespel, inget godisrum och ingen liten djurpark intill köket. Den här gången var det på riktigt.


TxText:
  ”Du har alltså tänkt att den ska ha dörr med lås och allt?” frågade Mike.

  ”Ja. Och fönsterluckor. Och riktiga glasrutor. Och en lönndörr i golvet med repstege under”, sa Christopher upprymd.

  ”Varför en lönndörr?” frågade Matt.

  ”För att det är coolt, fattar du väl”, sa Mike.

  ”Få kolla”, sa Konstige Ed och roffade åt sig papperen från Matt.

  Han studerade dem kritiskt som en inspektör medan han smuttade på sin chokladmjölk. Christopher såg att Konstige Ed kladdade ner hörnen av ritningarna med baconfett. Det gjorde honom lite irriterad, men han sa inget. Han behövde hjälp från sina vänner. Efter en stund sköt Ed tillbaka papperen till Christopher.

  ”Omöjligt. Vi kan aldrig bygga något sådant på egen hand”, sa han.

  ”Jo, det kan vi”, sa Matt. ”Vår morbror George är …”

  ”… hantverkare”, fortsatte Mike innan hans lillebror hann fullfölja meningen. ”Vi hjälpte honom i somras. Vi kan nog klura ut det.”

  ”Men det är redan november. Det är kallt som tusan”, varnade Konstige Ed.

  ”Är du en tjej, eller?” frågade Mike.

  ”Det vet jag inte. Är du det?” kontrade Ed rappt.

  ”Kom igen, Eddie. Det blir vårt alldeles eget klubbhus”, sa Christopher.

  ”Vad är det som är så roligt med att gå ut i din trädgård och bygga en fånig koja bara tio meter från ditt varma vardagsrum med riktig teve i?”

  ”Vi ska inte bygga den i min trädgård”, viskade Christopher. ”Vi ska bygga den i Mission Street Woods.”

  Man hade kunnat höra en knappnål falla. Plötsligt hade han avslöjat allvaret i sin plan. Det här var inte någon liten utflykt i trädgården. Det här var ett riktigt äventyr. Det här var att bryta reglerna. Det här var …


TxText:
  ”Grymt”, viskade Konstige Ed.

  ”Men det är ju förbjudet område”, sa Matt.

  ”Just det, Sherlock. Det är ju det som är det grymma”, sa Konstige Ed.

  ”Jag vet inte”, sa Mike. ”Collins byggfirma har stängsel överallt.”

  ”Är du en tjej, eller?” frågade Konstige Ed. Touché.

  ”Inte överallt”, sa Christopher. ”Det går en stig in i skogen från min trädgård. Vi behöver inte hoppa över något stängsel eller så. Det enda vi behöver är verktyg.”

  ”Lätt fixat”, sa Konstige Ed, som nu var den som var mest positiv till planen. ”Pappa har hela garaget fullt. Han använder dem aldrig.”

  ”Och brädor då?” frågade Christopher fastän han redan visste svaret.

  ”Collins byggfirma lämnar högar av överblivet material lite överallt”, sa Mike.

  ”Och vår morbror har massor av spik”, tillade Matt som för att ha något att komma med.

  Planerandet fortsatte i samma stil under resten av lunchrasten. Killarna kom underfund med att de på ett eller annat sätt kunde få tag i allt de behövde gratis, med undantag för takplattor, dörrhandtag och fönster. Men Konstige Eds pappa hade en samling gamla Playboy -tidningar och en färgkopiator och i hans kvarter bodde många äldre killar.

  Så det fanns ett sätt att finansiera projektet.

  Naturligtvis hade Collins byggfirma sett till att ”tillträde förbjudet” gällde överallt. Och Konstige Ed hade hört från sin pappa att mr Collins hade skövlat en stor del av skogen för att bygga tomtområden. Så det här var olagligt. Men det var en av de saker som var så tilltalande med det.


TxText:
  ”Breaking the law! Breaking the law! ” sjöng Konstige Ed, för så gick en av hans mammas favoritlåtar från collegetiden.

  ”Men hur gör vi med våra föräldrar då?” frågade Matt. Just det. Deras föräldrar, ja. Hmmm.

  Killarna kunde inte tro att deras föräldrar skulle låta dem springa omkring i skogen ensamma. Särskilt inte efter Christophers försvinnande. Konstige Eds pappa skulle kanske låta sig luras, men mammorna? Sällan.

  Hans vänner var bekymrade, men för Christophers hjärna kändes problemet konstigt nog angenämt. Lite som en blandning av morgongymnastik och att bli kliad på ryggen. Medan han funderade på lösningar insåg han att han inte hade haft någon huvudvärk under de senaste två minuterna. Plötsligt fick han en idé.

  En övernattning.

  Givetvis.

  De kunde ta med sig sovsäckar och sova över i kojan. Om alla sa till sina föräldrar att de skulle sova över hos någon annan, kunde de jobba med kojan hela lördagskvällen och sedan hela söndagen. Det var riskabelt. Mammorna skulle säkert ringa och höra hur det var med deras söner. Men med hjälp av mobiltelefoner skulle de kanske kunna lura dem. I vilket fall skulle de kunna arbeta i nästan två hela dagar utan att bli avbrutna.

  Mike älskade planen. Matt verkade skrämd av tanken på att vara ute i skogen, men vågade inte protestera när hans bror var med. Så han gick med på den han också.

  ”Får jag ansvara för maten?” frågade Konstige Ed.

  ”Javisst, Eddie.”

  När allt var planerat lutade sig Christopher tillbaka och tittade på sina vänner som var vimmelkantiga och högljudda av upphetsning. Men som han själv upplevde det var det nästan tyst i salen medan huvudvärken sakta kom krypande igen. Han brydde sig inte om värken. Han hade börjat vänja sig vid den. Han kände sig bara lättad över att hans vänner ville hjälpa honom att bygga kojan, för han visste att det skulle vara omöjligt att få den färdig i tid utan deras hjälp.


TxText:
  ”Kom igen, Chris”, sa Konstige Ed.

  Christopher återvände från sitt drömmeri och insåg att de satt med sina drycker höjda i luften och väntade på att få skåla. Han höjde sin dryck och Konstige Eds flaska med chokladmjölk sammanfördes med deras tre små mjölkpaket i en skål till kojans ära. Sedan Christopher druckit den kalla mjölken tittade han på paketet med bilden av den försvunna flickan.

  Emily Bertovich.

  Namnet var enkelt att läsa nu.

  Christopher var så entusiastisk över kojan att han knappt märkte av sin omgivning medan han steg på skolbussen för att åka hem. Han kände inga av barnen som brukade åka den busslinjen eller som bodde i hans nya hemkvarter. Förutom ett.

  Jenny Hertzog.

  ”Akta floden! Akta floden!” retades hon, trots att Christophers mamma hade varit på köpcentret och köpt nya och längre byxor åt honom.

  Deras busshållplats låg längst in på en lång gata, intill det gamla huset i hörnet. Jenny sprang in i sitt hus med aluminiumfasad som låg strax bredvid. Christopher gick bort till sin återvändsgränd. Han tittade på timmerstugan på andra sidan vägen och på Mission Street Woods som omgav dem alla.

  Skogen där de skulle bygga kojan.

  Christopher hade dåligt samvete över att han inte hade berättat allt för sina vänner. Men han var rädd att de skulle tro att han var galen. Som sin pappa. Dessutom ville han inte skrämma dem. Men det var fler saker som den snälla farbrorn hade berättat för Christopher medan de stannade uppe hela natten och pratade. Det mesta var förvirrande. En del av det var jätteläskigt.


TxText:
  Men Christopher litade på den snälla farbrorn. Det var något med hans röst. En vänlighet. En värme. Och även om Christopher var skeptisk ibland var det alltid sant, det som den snälla farbrorn berättade. Det visade sig att Konstige Eds far mycket riktigt hade garaget fullt av verktyg. Mike och Matt hade mycket riktigt hjälpt sin morbror George med hans byggen. Christopher hade slutat i mrs Hendersons hjälpklass den dagen. Jenny Hertzog hade samma busshållplats som han själv.

  Och han måste få kojan klar till jul.

  ”Men varför så bråttom? Vad ska kojan vara till för?” frågade han.

  du skulle aldrig tro mig. du måste se det med egna ögon.





  Kapitel 21

  De började på en lördag. Det var iskallt, slutet av november, och träden stängde ute det lilla solsken som molnen släppte igenom. Men killarna var alldeles för upprymda för att bry sig om det. Veckan kunde inte ha gått bättre. M&M hittade stället där Collins byggfirma förvarade sin byggmateriel. Och gänget listade ut ett sätt att förflytta alltihop till gläntan.

  ”Har ni någonsin hört talas om skattkärror?” sa Konstige Ed i bibelskolan.

  ”Skottkärror, menar du?” sa Christopher.

  ”Jag vet vad jag menade”, sa Konstige Ed förnärmat.

  Han vägde upp sin bristande vokabulär med ett utmärkt sinne för affärer. Han hade plundrat sin fars verktygslådor och hittat två porrtidningar att sälja (högt andrahandsvärde!).

  Christopher vaknade tidigt på lördagsmorgonen och tog fram sin favoritryggsäck. Den med Bad Cat som frågade: ”Har du någon mat i den där?” Han gick ner och satte sig bredvid sin mamma i soffan. Hon var varm som sitt kaffe och doftade ännu härligare.


TxText:
  ”Vart är du på väg så tidigt?” frågade hon.

  Ända sedan Christophers veckolånga försvinnande hade hon varit extra beskyddande så fort han skulle någonstans.

  ”Jag ska träffa Eddie och M&M”, sa han. ”Vi ska ses hos Eddie. Vi tänkte leka hela dagen. Kanske sova över.”

  ”Vet hans mamma om det?” frågade hon och höjde på ena ögonbrynet.

  Och som på beställning kom ett sms.

  Kate. Eddie tjatar på mig om att låta killarna sova över. Virginia och Sage har redan sagt ja. Okej för dig?

  Christophers mamma hade ingen aning om att det var Konstige Ed som skrev och sedan omedelbart raderade meddelandena igen exakt klockan 08.30. Inte heller misstänkte hon att M&M redan hade gjort samma sak för att få loss Konstige Ed över natten. Killarna visste inte hur de skulle komma undan med något om föräldrarna verkligen pratade med varandra. Men så länge de höll sig till sms skulle planen fungera utmärkt. Christophers mamma skrev tillbaka.

  Visst, Betty. Då tar jag ett extra pass på jobbet. Tack.

  Puh!

  ”Behåll telefonen påslagen”, sa hon när hon lämnade av honom utanför Konstige Eds hus. ”Jag hämtar dig i morgon förmiddag prick klockan tio.”

  ”Snälla mamma …”

  ”Visst, då säger vi halv tio istället.”

  ”Okej, tio! Inga problem!” sa han innan hon hann dra av mer tid.

  ”Var försiktig”, sa hon. ”Ni stannar hemma hos Eddie. Ni lämnar inte huset. Jag menar allvar.”

  ”Visst, mamma”, sa han.

  Hon gav honom en kram och släppte sedan ut honom ur bilen.

  Christopher hittade killarna i garaget där Konstige Eds pappa förvarade all campingutrustning som familjen inte hade använt en endaste gång. Eddie var i färd med att stolt visa upp de fönster som låg staplade i skottkärran och som hade finansierats med Playboy -tidningar.


TxText:
  ”Jag sa ju att pappa hade en skattkärra”, sa han.

  Sedan satte de igång med arbetet.

  Killarna samlade ihop ficklampor, lyktor och gamla sovsäckar som Konstige Eds mamma hade glömt säga åt städerskan att kasta. En av sovsäckarna fyllde de med bröd och jordnötssmör och strimlad skinka. Sist la de i papperstallrikar och plastskedar, ett paket mjölk och ett paket Froot Loops. Och självklart två påsar med Oreo-kex. Sovsäcken såg ut som en knölig cigarr.

  I ryggsäckarna fanns knappt plats över åt verktygen.

  Medan Konstige Eds mamma tog sovmorgon efter sin bridgekväll kilade killarna iväg till platsen där Collins byggfirma hade sin ingång till Mission Street Woods. Tack och lov var vakten iväg på sin runda och arbetarna upptagna med en utgrävning i närheten, så killarna kunde fritt ta för sig av materielen. De fyllde famnen med brädor och gav sig iväg mot stängslet. De knuffade in skottkärran under taggtråden, hoppade själva över den och gjorde sedan en liten stig tvärsöver ängen. Förbi byggfirmans skylt.

  Ända bort till skogsbrynet.

  De stannade upp. Stod tysta och aktsamma. Som Hans och Greta i de gamla sagoböckerna. På den tiden man trodde på sådant som häxor och varulvar.

  ”Hör ni, vi kanske borde ha sagt till våra föräldrar vart vi ska”, sa Matt.

  ”Skämtar du? Då skulle mamma aldrig ha släppt iväg oss”, sa Mike.

  ”Men om vi går vilse är det ingen som vet var man ska leta.”

  ”Christopher var försvunnen här inne i sex dagar. Han hittar”, sa Konstige Ed.

  Matt tittade på Christopher i hopp om medhåll, men Christopher stod bara och stirrade på de stora färggranna löven. Vinden dansade sakta omkring dem. Det kändes som om skogen andades.


TxText:
  ”Ja, så sluta vara så feg”, sa Mike till sin tre minuter yngre bror.

  ”Jag är inte feg.”

  ”Bevisa det. Gå först.”

  ”Okej, jag ska”, sa Matt utan att röra sig ur fläcken.

  ”Kom igen då! Vad väntar du på? Träden bits inte.”

  ”Jag ska, sa jag ju!”

  Men Matt rörde sig inte ändå. Han var för rädd.

  ”Kom igen, grabbar, följ efter mig!” sa Christopher till slut.

  Christopher gick före, gjorde på så vis slut på diskussionen och räddade Matts värdighet. Killarna följde efter honom in under trädens tak och slukades upp av Mission Street Woods. Christopher följde en gångstig och försökte hitta den som ledde från Collins byggarbetsplats bort till gläntan. Men det enda han såg var att deras fötter inte lämnade några spår efter sig. Kanske var marken för torr. Och om de gick vilse skulle ingen kunna hitta dem. Eftersom gläntan låg dold bakom flera tunnland av skog skulle ingen ens kunna veta att de hade varit där.

  Han upplevde ett ögonblicks déjà vu. Ett litet barns fotspår. Synligt på marken som ett spår av brödsmulor. I hans eget huvud var det som om han gick på en stig. Som om han följde ett spår. Han visste inte om det var en dröm eller inte. Det enda han visste var att han gjorde bäst i att inte berätta för sina vänner om det, för då skulle de säga att han var galen. Det hördes ett knakande framför dem. Grenarna lät som benknotor.

  ”Chris, kolla!” viskade Matt.

  Han pekade längre fram på stigen.


TxText:
  Där stod en hjort och tittade på dem.

  Mitt på stigen, stilla som en trädgårdsstaty. Den såg Christopher i ögonen och började sedan långsamt dra sig in i den djupa skogen. I en riktning som Christopher aldrig hade gått.

  ”Vart är den på väg?” viskade Matt.

  Christopher svarade inte. Han bara följde efter. Steg för steg. Huvudvärken smög sig upp över nacken. Letade sig fram till tinningarna. Pressade honom till att fortsätta. Utmed en smal stig. Christopher tittade åt vänster och fick syn på …

  … ett övergivet kylskåp.

  Det låg där på marken som ett rostigt skelett. Det var fyllt med grenar och löv. Ett förråd av något slag. Eller ett bo.

  ”Chris?” sa Konstige Ed och pekade framför sig. Han såg rädd ut. ”Vad är det där för något?”

  Christopher tittade framåt och såg hjorten gå in i en stor tunnel. Det såg ut som öppningen till en grotta. Med bjälkar av förmultnat trä. Han gick mot den gamla kolgruvan. Det var någonting mycket bekant över den.

  ”Vi borde inte gå in där”, sa Matt.

  Men Christopher ville inte lyssna. Han kände sig tvungen att fortsätta. Han gick in i den mörka tunneln. Killarna följde efter. Det blev alldeles svart omkring dem. De gamla vagnsspåren gjorde marken ojämn under deras fötter. Hela stället luktade som piss på en toalett där någon ägnat sig åt långskott.

  Konstige Ed tände sin ficklampa. Christopher ryckte till sig och släckte den.

  ”Nej, du skrämmer bort den”, viskade han.

  ”Är det jag som skrämmer den?” frågade Ed.


TxText:
  Killarna följde hjorten ut ur tunneln. Christopher tittade ner och såg fotspår från vad som såg ut att vara hundratals hjortar. Och flera generationer av andra djur som levt och dött i denna skog utan att ens känna till människans existens. Sedan tittade han upp.

  De fyra killarna hade nått fram till gläntan.

  De hade inte insett hur mörk stigen var eftersom deras ögon hade behövt tid att vänja sig vid ljuset. Killarna blinkade och skuggade ögonen med sina händer en liten stund.

  Då fick de syn på trädet.

  Det var det enda trädet på en knappt hundra meter lång sträcka. Det stod precis i mitten av gläntan. Det liknade en krokig hand som sträckte sig upp ur jorden.

  Killarna stod tysta. De hade helt glömt bort hjorten som stod stilla och stirrade på dem. De började gå, med korta försiktiga steg, i riktning mot trädet. Mikes armar, som hade känts så tunga under skottkärrans vikt, kändes nu plötsligt lätta. Matt, som hade varit torr i halsen och fortfarande haft ont efter en tids behandling med antibiotika, svalde nu och kände ingen smärta alls. Konstige Ed, som under de senaste fem minuterna hade smitt planer för hur han skulle undvika att dela med sig av de två kexpåsarna, kände plötsligt att han kunde klara sig utan mat hur länge som helst. Och Christophers molande huvudvärk, av den sort som inte kunde botas av några huvudvärkstabletter nedrörda i äppelmos, lämnade äntligen utrymmet mellan hans öron, vilket gjorde honom lättad. Det fanns ingen smärta. Ingen rädsla. Inte nu längre.


TxText:
  Christopher anlände först till trädet. Han sträckte fram handen och förväntade sig halvt om halvt att barken skulle kännas som hud. Men den kändes som den skulle. Som stark och härdad bark med konturer som påminde om rynkor. Den påminde honom om Ambrose, den snälla gamla farbrorn på sjukhuset.

  ”Här bygger vi den”, sa Christopher.

  ”Det är läskigt här”, sa Konstige Ed och tillade snabbt: ”Grymt.”

  Christopher vecklade ut sin ritning och killarna satte igång. Medan de lastade ur allt material krängde Christopher av sig Bad Cat-ryggsäcken och lät verktygen rasslande falla till marken. Han tog fram en hammare och en spik.

  ”Matt. Du får äran att sätta den första spiken”, sa han.

  ”Nej, Chris”, sa Matt. ”Den äran ska du ha.”

  Christopher tittade runt på sina vänner. Alla nickade instämmande. Mike och Matt höll upp den första klossen mot trädet. Intill ett århundrade av initialer inristade av tonåringar på väg att bli vuxna. WT + JT. AH + JV. Namn i rader som liknade parhus. Johnny och Barbara. Michael och Laurie. Strax innan Christopher satte den första spiken fick han syn på den initial som var den senaste som ristats in. En enda bokstav.

  D.

  Sedan den första spiken stuckit hål i trädet började killarna spika fast klossarna. Den ena ovanför den andra. En liten stege som slingrade sig upp för trädet som en rad babytänder. De skulle snabbt ha fått slut på klossar om inte Christopher hade varit så förutseende. Killarna frågade aldrig vad den stora högen med brädor kom från. Kanske hade de inte ens lagt märke till den. Eller kanske hade de räknat ut det.


TxText:
  Han hade börjat bygga i förväg.

  Faktum är att han redan hade jobbat i tre veckor. Medan han pratat med den snälla farbrorn. Gått den ena vändan efter den andra till Collins brädhög. Planerat och förberett. Fyllt på lagret inför denna stund med sina vänner. Den snälla farbrorn sa att det var bäst att hålla tyst om saken så länge det var möjligt.

  Som tur var satt säkerhetsvakten alltid i chefens trailer och tittade på sport på en liten bärbar teve. Han var så upptagen med att ropa ”ja” och ”nej” och ”kallar du det för interference, ditt blinda rövhål?” att han aldrig såg den lilla pojken som plundrade chefens hög med brädor.

  Christopher ville prata med den snälla farbrorn nu, men ville inte skrämma sina vänner. Han hade ingen aning om att han fanns där och iakttog dem. Vid ett tillfälle sträckte sig Mike fram för att ta den vita plastpåsen och fylla den med spikar.

  ”Rör inte den!” sa Christopher.

  Mike satte genast tillbaka påsen på den låga grenen och återvände till arbetet. De hade aldrig sagt att Christopher var den som bestämde. Men ingen ifrågasatte honom. Inte ens Mike, som var den starkaste av dem.

  På något vis vet barn alltid vem som är ledaren.

  Medan de arbetade började det blåsa så hårt att träden vajade fram och tillbaka som de ungas armar under en konsert. Men trots detta såg Christopher, varje gång han tittade upp mot himlen, att molnansiktet inte hade flyttat på sig.

  Det var som om det hela tiden tittade medan de byggde.


TxText:
  Kapitel 22

  Efter att ha släppt av sin son hos Konstige Ed hade Christophers mamma lite tid över, så hon tog den pittoreska vägen till jobbet. Hon tittade mot himlen. Molnen var praktfulla, stora och fluffiga som marshmallows som tagits ur mikron strax innan de hunnit bli brända. Men de var inte hälften så vackra som Mission Street Woods. Löven hade redan börjat skifta färg och träden såg ut som en konstnärs palett, smutsig och ren på samma gång. Hon rullade ner bilrutan och tog ett djupt andetag. Den kyliga höstluften var så uppfriskande. Himlen var så blå. Träden var så underbart vackra. Stunden var så perfekt.

  Så varför kände hon sig orolig?

  Under åren som gått hade hon sett sin moderliga instinkt som en gåva. Oavsett omständigheterna hade hon tänkt att den där tysta rösten i hennes huvud fanns till för hans trygghet, hennes förstånd och de bådas överlevnad.

  Och just nu ljöd den som en stämgaffel.

  Självklart var hon överbeskyddande. Vilken mor var inte det? Efter den helvetiska veckan när han var försvunnen hade hon kunnat hålla honom bakom lås och bom under resten av hans unga liv utan att någon skulle ha klandrat henne. Men den lilla rösten som ville se rationellt på saker och ting sa åt henne att hon måste låta honom leva sitt liv, inte leva efter hennes rädsla. Det är en fin linje mellan att beskydda och kväva sitt barn. Just nu var hennes son trygg i Eddies hus, där han åt onyttig mat och spelade tevespel. Han skulle vara kvar där hela natten. Så varför kände hon detta obehag?


TxText:
  Kanske för att du inte har något eget liv.

  Ja. Kanske var det därför.

  Hon anlände till Shady Pines, stämplade in och satte igång att arbeta. Varje gång Christophers mamma blev orolig förvandlades hon till den maniska Super-Kate. Hon bäddade rent i sängarna. Städade badrum. Hjälpte sköterskorna med mr Ruskovich, som använde sin muskelsjukdom som ursäkt för att ”av misstag” tafsa på kvinnor hela dagen lång.

  ”Jag ber tusen gånger om ursäkt”, brukade han säga med brytning medan han lyfte på en osynlig hatt.

  Efter frukost hade hon maniskt skyndat sig igenom alla sina uppgifter och då återstod inte mycket mer än att oroa sig för sin son. Lyckligtvis var detta ”volontärdagen”. Det var vad sköterskorna kallade det. En lördag i månaden välkomnades nya volontärer till Shady Pines för att lära sig sjukvård eller kökssysslor eller vilken hemsk syssla som helst som mrs Collins kunde komma på att inte betala något mer för än ett hedrande intyg till skoleleven (eller till den som dömts till samhällstjänst).

  Volontärerna var oftast av samma slag. Skolungdomar från trakten som just hade insett att deras collegeansökningar såg lite tunna ut eftersom deras aktiviteter utanför skolan, av vilka ”messande”, ”braj” och ”tvångsmässigt onanerande” var framträdande, knappast imponerade på Harvards antagningsenhet. Ungdomarna arbetade varje lördag i en månad. Sedan fick de ett intyg som de kunde skicka med i sin collegeansökan. Och sedan hörde man aldrig av dem igen. Det vill säga, med undantag för några få samvetsplågade katoliker som stannade i två månader. Rekordet var fyra.


TxText:
  Det var ett utmärkt arrangemang för alla inblandade.

  Shady Pines ägare, mr Collins, fick gratis arbetskraft. Hans fru, mrs Collins, fick nya ungdomar att skälla på för att de inte tog tillräckligt väl hand om mrs Keizer, hennes dementa sjuttioåttaåriga mamma, samtidigt som hon kunde berätta för sina bästa ovänner på klubbhuset att hon bara ville ”ge något tillbaka till folket som hade gett hennes familj så mycket”. Och ungdomarna fick fylla ut sina collegeansökningar för en ljus framtid och en tro på att de skulle vara unga för evigt.

  Alla. Var. Vinnare.

  Fadern. Sonen. Den helige anden.

  Eftersom collegeansökningarna skulle in före nyår var jullovet den mest populära tiden för volontärarbete. Innan någon hann säga ”Ivy League” översvämmades Shady Pines av ivriga nya ansikten som ville lura skolorna att de hade ett samhällsengagemang. Kate räknade till ungefär tjugo ansikten. Tio gånger fler än vanligt.

  Normalt sett skulle Christophers mamma inte ha varit med vid introduktionsmötet, men just denna ”volontärdag” hade hon ett personligt intresse att värna om. För i täten av gruppen, iklädd långkjol och stickig tröja och med ett nervöst leende på läpparna, stod den vackra tonårsflickan som hade hittat Christopher på vägen efter att han hade varit försvunnen i sex dagar.

  Mary Katherine MacNeil.

  Hon stod bredvid sin pojkvän, en stackars kuvad kille som hette Doug. De var båda så trevliga. Så prydliga. Så legitimt gudfruktigt katolska att de inte hade den blekaste aning om vad mrs Collins hade i kikaren. Christophers mamma ville försäkra sig om att de fick de minst plågsamma uppgifterna, så hon gick försiktigt fram till dem.


TxText:
  ”Hej, mrs Reese”, sa Mary Katherine. ”Hur mår din son?”

  ”Utmärkt”, viskade Christophers mamma. ”Ställ er längst bak nu. Avbryt inte hennes anförande. Anmäl er som frivilliga till köket.”

  Så blinkade hon till paret, gick in i rummet intill och låtsades bädda rent i en säng medan hon såg mrs Collins falska leende.

  ”Välkommen till introduktionsmötet”, sa hon.

  Och så började anförandet som Christophers mamma redan hade hört två gånger. Om hur Shady Pines är en institution för omsorg. Om hur ett samhälle kommer att dömas efter hur väl man tar hand om sina äldre medborgare. Om hur hennes familj köpte detta äldreboende för att de äldre förtjänar en värdig behandling (vare sig arbetarna ger dem det eller inte). Nonsens, nonsens. Bla, bla, bla. Klubbhus, klubbhus.

  Christophers mamma väntade på att någon av ungdomarna skulle göra det förfärliga misstaget att avbryta hennes anförande. Och mycket riktigt blev det så …

  ”Ursäkta, mrs Collins, när får vi vårt intyg?” frågade en ung man. Christophers mamma såg att rösten inte tillhörde någon annan än … Doug.

  Dumma Doug.

  Mrs Collins log. ”Det får ni i slutet av månaden.”

  Doug log tillbaka. ”Bra. Jag ska söka till college i december.”

  ”Så underbart. Du är ivrig att hjälpa till. Vilken trevlig ung man. Är det din flickvän?” frågade hon och pekade på Mary Katherine.

  ”Ja, mrs Collins. Hej”, sa Mary Katherine.

  De var dödsdömda.

  ”Vad sägs om ett specialuppdrag till er båda?”

  Dödsdömda.

  Mary Katherine såg ut som en hjort i helljus. Hon vände sig mot Christophers mamma, som försiktigt skakade på huvudet. Hon vände sig tillbaka till mrs Collins.


TxText:
  ”Fast, eh … jag är bra i köket. Jag skulle vilja arbeta där”, sa hon mjukt.

  ”Är du säker på det? Det här är ett mycket speciellt uppdrag. Ni skulle få ta hand om min egen mor.”

  Helt jävla dödsdömda.

  ”Jaha, eh … vilken ära”, sa Mary Katherine. Hon vände sig mot Doug i hopp om att han skulle komma på något att säga. Vad som helst som kunde bli deras räddning. Men han förblev tyst.

  Och sedan: ett mirakel.

  ”Ja, det är verkligen en ära, ungdomar”, hördes en sarkastisk stämma. ”Hennes morsa är en gammal elak kärring precis som hon själv.”

  Alla flämtade till, sedan kom ett nervöst skratt och gruppen vände sig mot rösten. Alla stirrade på mannen med glasögon stora som flaskbottnar.

  Det var Ambrose.

  Den gamle mannen från sjukhuset.

  Den gamle mannen med starr.

  Moln i ögonen.

  Mrs Collins vände sig mot honom. ”Hur vågar du …?” sa hon.

  ”Hur jag vågar? Mrs Collins, de här ungdomarna måste lyssna på ditt struntprat för sina collegeansökningars skull, men det behöver inte jag. Så du kan dra åt helvete, din sketna mobbare”, sa han. Ungdomarna skrattade.

  ”Min herre, du ska vårda ditt språk inför barnen, annars åker du ut från Shady Pines.”

  ”Lovar du?” sa han sarkastiskt.

  Sedan vände han sig till gruppen.

  ”Hör ni, ungdomar. Ni är här för er framtids skull, eller hur? Men ta då en titt på alla gamlingar här. Det här är er framtid. Så dräll inte omkring och slösa inte bort er tid. Gå på college. Se till att få ligga. Tjäna lite pengar. Se världen. Gift er sedan och uppfostra era barn till att bli så olika mrs Collins och hennes man som möjligt. Capiche?”


TxText:
  Utan att invänta reaktionen haltade gubben på skraltiga knän tillbaka till sällskapsrummet och lämnade bakom sig ett rum fullt av dyrkande fans. Naturligtvis hindrade det inte mrs Collins från att ge Mary Katherine och Doug det värsta uppdraget av alla. Inte heller hindrade det henne från att bli ännu mer elak mot ungdomarna och personalen eftersom hon inte kunde sätta sina manikyrerade klor i Ambrose. Men det gav i varje fall alla en strimma av solsken som kunde hjälpa dem klara av den dagen.

  På samma sätt som en sång kunde göra för en grupp hopkedjade slavar.

  Strax efter lunch gick Christophers mamma in till Ambrose för att städa hans rum. Han tittade på Jeopardy. Han kunde alla svar och ropade dem högt. När det blev reklampaus vände han sig mot henne.

  ”Jag såg att du försökte hjälpa den stackars flickan”, sa han.

  ”Ja, jag hörde att du också hjälpte henne”, sa Kate.

  Christophers mamma hade hört mycket om Ambrose från sköterskorna. Gammal som han var, och med både grå och grön starr, skulle han aldrig bli frisk i ögonen, sa de. Hans ögonläkare hade sagt att han snart skulle vara helt blind. Förmodligen redan vid jul. Han ryckte på axlarna åt saken. ”Skit samma. Jag har ändå ingen att titta på.” Han hade inga släktingar. Inga besökare. Ingen som tog hand om honom. Ingen att fira jul hos. Och ändå var han på något vis äldreboendets ljusstråle.

  ”Mrs Reese … Det här är din tid också, förstår du. Du är en bra tjej och din unge är fantastisk. Så slösa inte bort ditt liv.”


TxText:
  Hon log mot honom och nickade. Sedan gick hon ut ur rummet och tog Ambroses leende med sig.

  *

  Ambrose stängde av teven och smuttade på vattnet. Han ställde plastmuggen på nattduksbordet. Bredvid fotot av den tjusiga gamla kvinnan med rynkorna. Hon var fortfarande vacker efter fyrtio års äktenskap.

  Det var två år sedan nu.

  Hon hade gått bort. Som hans bror när han var barn. Som hans föräldrar när han var i medelåldern. Som männen han tjänstgjorde i armén med. Den enda person han vågat älska som vuxen var borta. Och nu rymdes alla hans bekanta innanför väggarna på Shady Pines. Alla dessa gamlingar, som barn avlämnade på dagis för att aldrig bli hämtade av mamma eller pappa igen. Alla dessa sköterskor och läkare som gjorde sitt bästa för att ge dem ett visst mått av livskvalitet. Och så den där trevliga mrs Reese med sitt stora leende.

  Hans fru var borta.

  Vid det här laget hade alla sagt till honom, på ett eller annat sätt, att han måste gå vidare. ”Gå vidare mot vad?” frågade han. Han visste att de hade rätt. Men hans hjärta vägrade. Varje morgon vaknade han upp och mindes ljudet av hennes andetag. Mindes hur hon aldrig ville slänga något (bortsett från hans saker, förstås). Och just nu hade han gett vad som helst för ytterligare ett härligt morgonbråk med henne medan de åt sin frukost bestående av bacon och ägg. För chansen att se hennes kropp förtvina. Medan hans egen gjorde det. Och medan de ljög för varandra om hur vacker den andras kropp fortfarande såg ut. Men talade sanning om hur vacker de fortfarande fann den.


TxText:
  Det var sådant som Anne brukade säga. En blandning av självhjälp och den irländska arbetarklassens ”ta en promenad så går det över”. Varje morgon vaknade han och vände sig om i sängen. Och istället för hennes ansikte fick han se en plastmugg med vatten. Gamlingarna fick inte lov att använda glas. Inte sedan mrs Collins mamma skar sig själv i ett ögonblicks sinnesförvirring. Gubben hade förståndet i behåll. Fantiserade om att fly som Clint Eastwood från Alcatraz. Han kunde möjligtvis fly från Shady Pines, men ålderdomen gick inte att fly från. Inte med dåliga höfter, ännu sämre ögon och en reumatism så smärtsam att den hade fått en trettioåring att gråta. För att inte tala om krigsskador, inre såväl som yttre. Att bli gammal var inget för veklingar. Och den fysiska smärtan var det minsta problemet. Han kunde stå ut med att se sin ungdoms hjältar bli till fotnoter i historien. Han kunde till och med stå ut med att se sina färgglada minnen förvandlas till svartvita fotografier. Men han visste att han aldrig skulle komma över sin frus död så länge han levde.

  Ambrose hade fått en katolsk uppfostran, men ända sedan hans bror dog som barn hade han tänkt att ingen Gud skulle ha tillåtit det. Att se ett tomt rum där hans bror brukade vara. Att se sin mor gråta på det sättet. Till och med sin far. Efter det fanns det ingen tro på någon Gud. Bara en stark övertygelse om att vi var kol och energi och ingenting mer. När man dog så dog man. Och hans Anne låg på en vacker plats som han besökte när han fick färdtjänst. Och när han hamnade bredvid henne i jorden skulle hennes fotografi slängas i soporna eftersom hennes ansikte inte betydde något för någon annan än honom. Han var den siste i livet som hade känt och älskat henne. Som sin lillebror. Som sin mamma och pappa. Hans fru brukade säga: ”Var inte orolig. Döden är bara en sömn som man inte vaknar upp från.” Hon hade tvingat honom att lova henne en traditionell irländsk likvaka och skämtat: ”Ingen god sömn som inte föregås av vaka.”


TxText:
  Strax innan han slöt ögonen för sin eftermiddagslur låg han i sängen som Clint Eastwood på Alcatraz. Försökte klura ut ett sätt att fly ålderdomen. Han kisade genom molnen i sina ögon och bad en tyst bön, som han gjorde varje gång han skulle somna, om att han inte skulle vakna upp igen. Han viskade: ”Gud, om Du finns där uppe, så låt mig träffa min familj igen. Snälla.” Han visste aldrig när hans ögon slöts. Rätt vad det var så öppnade han dem igen och insåg att Gud höll honom vid liv av en anledning endast Han själv kände till. Antingen med ett syfte eller som straff. Eller både och. Sedan vände sig Ambrose alltså om och …

  … såg en plastmugg där hans fru brukade ligga.

  *

  Medan Kate gick genom Shady Pines korridorer tänkte hon på vilken fin gammal man Ambrose var. Hon tittade på de gamla människorna i sällskapsrummet. Några spelade dam. Andra schack. Lite underhållning på teve så här en lördagseftermiddag. Lite småprat. Lite stickning. Mest satt de stilla. Några ivriga typer köade tidigt till maten för att inte gå miste om efterrätten.

  Mrs Reese … Det här är din tid också, vet du. Du är en bra tjej och din unge är fantastisk. Så slösa inte bort ditt liv.

  Tanken var inte deprimerande. Den var realistisk och uppfriskande. Hon kände tidens tickande i bröstet. Och hon mindes en rad från en av sina självhjälpsböcker. En av de tidiga böckerna som hade fått henne att lämna sin hemska lilla stad och sin hemska lilla familj bakom sig.


TxText:
  Vi får bara den här tiden. Vi får ingen annan.

  Hon visste att hon ville viga fredagskvällarna åt sin son Christopher.

  Men kanske kunde hon viga lördagskvällarna åt sig själv.

  Hon reste sig och gick bort till telefonen. Efter en stund slog hon numret.

  ”Polisen”, sa en röst.

  ”Kan jag få tala med sheriffen, tack? Det är Kate Reese”, sa hon.

  ”Ett ögonblick.”

  Hon stod där och lyssnade på hissmusiken i telefonen. Låten var ”Blue Moon”. Efter en stund hördes ett klick.

  ”Hej”, sa sheriffen. ”Är allt som det ska, mrs Reese?”

  ”Jadå. Allt är bra”, sa hon.

  Hon hörde på honom att han förstod att hon inte ringde i ett polisiärt ärende. Hans tonläge förändrades.

  ”Åh, bra. Skönt att höra”, sa han.

  Han avvaktade.

  ”Jo, jag, eh … jag är ledig i kväll”, sa hon.

  ”Jag med”, sa han.

  Hon avvaktade. Kom igen då. Visa lite mod.

  Det gjorde han.





  Kapitel 23

  ”Du luktar gå ut.”

  Det var så Christopher brukade säga när han var mindre. Hon brukade måla läpparna röda och ta på sin lilla svarta klänning. Hon sprejade ett moln av parfym på handlederna och gned dem mot varandra så att molnet försvann. Och hennes son följde henne runt i lägenheten med sina små fötter och sa: ”Du luktar gå ut.”

  Men just nu var han inte där.

  Hon öppnade klädkammaren och såg på sin nya klänning, en del av hennes nya liv. Den eftermiddagen bestämde hon sig för att inga av hennes gamla kläder passade längre. Inte hennes kropp. Inte hennes liv. De avklippta jeansen. Den tajta klänningen. Den utmanande jeanskjolen. Allt det där tillhörde den gamla Kate Reese. Den nya Kate Reese förtjänade något lite bättre.


TxText:
  Hon hade fortfarande pengar kvar från lottovinsten. Hon kunde inte säga upp sig från jobbet den närmaste tiden, men månadens avbetalning på lånet var i alla fall avklarad. Hon hade satt av pengar till pensionssparande och till collegefonden. Naturligtvis hade hon som alltid dåligt samvete när hon spenderade pengar på sig själv. Men den här gången bestämde hon sig för att ta chansen att skämma bort sig. Om så bara lite grand.

  Så direkt efter jobbet körde hon till Grove Citys köpcentrum.

  Efter tio butiksbesök, en varm vetekringla och ett glas iste hittade hon den till slut. En märkesklänning. På en reahylla. Ordinarie pris var sexhundra dollar, men nu kostade den 72,50. Det var ofattbart. Hon gick in i provhytten. Spegeln var smickrande, tack och lov. Hon gled ur sin vita sköterskeuniform och drog på sig klänningen. När hon såg sig själv i spegeln blev hon blickstilla.

  Herregud. Det där är jag.

  Hon var vacker. Hon såg ut som om hon aldrig någonsin hade blivit illa behandlad. Hon såg ut som en som männen alltid ringde upp efter första dejten. Och var snälla mot. Hon såg ut som om hennes make aldrig hade svikit henne. Och som om hon aldrig hade träffat Jerry.

  Hon köpte klänningen och hittade ett par fantastiskt snygga skor för 12,50 dollar på reahyllan.

  Kan du begripa? Tolv och femtio!

  Hon firade i saluhallen och tog en yoghurtglass med jordgubbssmak – hennes favorit. Sedan gick hon hem och ägnade resten av dagen åt att känna att hon dög. Klockan halv åtta tog hon på sig klänningen och skorna. Hon betraktade sig själv i helfigursspegeln. Och även om den inte var fullt så smickrande som den i butiken hade hon inga problem att erkänna det för sig själv:


TxText:
  Hon såg bra ut.

  När hon körde till restaurangen för att träffa sheriffen (att köra själv var hennes påfund – alltid bra att ha en flyktbil) lovade hon sig själv att inte prata ett dugg om Jerry. Sedan hennes man dog hade hon gått på otaliga träffar då samtalsämnet hade blivit den senaste skitstöveln hon var tillsammans med. Hon trodde att hon skulle vinna deras sympati på det sättet. I själva verket strödde hon bara ut brödsmulor så att nästa skitstövel förstod hur mycket jävelskap hon var villig att stå ut med för vad hon i sin sorg intalade sig var kärlek.

  Men inte åt sheriffen. Åt honom skulle hon inte strö ut några brödsmulor. Inga fler tips om hur illa man kunde behandla henne. Förvisso hade han några uppgifter om Jerry sedan tiden då Christopher var försvunnen. Men det var det enda. I hans ögon var hon en änka. Hennes avlidna make hade varit snäll och ärlig och behandlat henne som kvinnor behandlas i filmens värld. Han behövde inte få höra ordet självmord. Och viktigare än så, hon behövde inte säga det.

  Hon svängde in på parkeringen. Hon hittade en ledig plats precis intill handikapplatsen. Parkeringsrutornas filet mignon. Ett gott omen. Hon gick in på restaurangen tio minuter före avtalad tid för att vara säker på att komma först. Men sheriffen satt redan vid det utmärkta bordet intill fönstret. Hon gissade att han hade kommit tjugo minuter i förväg och gett mr Wong några extra dollar i dricks för att få det bästa bordet på hela restaurangen.


TxText:
  Sheriffen såg henne inte. Inte till en början. Så hon tog chansen att studera honom en stund. Kate Reese visste att folk var sig själva när de inte märkte att de var iakttagna. Som hennes man när hon kom hem och såg honom sitta och prata med väggen. Eller Jerry när hon kom hem och såg honom sitta med ett tomt sexpack. Hon hade blivit sårad för många gånger för att inte ta vara på denna halvminut och studera inför sin träff som om den var en sluttentamen.

  Sheriffen tittade inte på sin telefon. Han läste inte i menyn. Istället spanade han runt i lokalen. Om och om igen. Som av gammal vana. För att se om det fanns några hot. För att se om någon såg misstänkt ut. Kanske var det bara vad han hade fått lära sig som polis, men hon anade att det var mer än så. Något slags primitiv respons på en värld han visste var farlig. En värld som också hon var bekant med. Han var en riktig man. Stabil. Stilig på grovarbetarens vis. Sexig på det sätt bara en yrkesman kan vara.

  Och så de där händerna.

  Kate var inte särskilt känslig i fråga om någonting annat än sin son. Men hon hade en svaghet för somliga händer. Kalla det vad ni vill. Det var det hon gillade. Hon gillade riktiga män med starka händer att hålla om henne ordentligt med.

  Sheriffen hade vackra händer.

  Som han satt och blåste på.

  Han svettas om händerna. Han är nervös.


TxText:
  ”Hej”, sa hon och vinkade.

  ”Åh, hej”, sa han lite för ivrigt och reste sig.

  Av ren instinkt torkade han av händerna på kostymbyxorna innan han tog i hand. Hans händer var lena och torra och starka.

  ”Jag tog ett fönsterbord åt oss. Hoppas att det var okej”, sa han.

  ”Det blir toppen.”

  Han reste sig och drog ut hennes stol. Hon trodde inte sina ögon. Så brukade hennes man göra. Sedan dess hade ingen gjort det.

  ”Tack”, sa hon.

  Hon tog av sig jackan och blottade sin märkesklänning. Sedan satte hon sig.

  ”Ingen orsak. Du ser strålande ut. Vilken tjusig klänning”, sa han.

  ”72,50 på köpcentret”, sa hon.

  Fan också. Varför berättar jag det?

  ”Reahyllan. Skorna likaså”, tillade hon.

  Håll käften, Kate.

  Det blev tyst en stund. Sedan log sheriffen.

  ”Vilket köpcentrum? Det i Grove City?” frågade han.

  Hon nickade.

  ”Det är det bästa. Jag köper alla mina kläder där”, sa han sakligt.

  Och efter det slappnade Kate av och var med om den bästa första träffen hon haft sedan Christophers far. Hon nämnde aldrig Jerry. Hon tänkte inte ens på honom. Den gamla Kate Reese som stod ut med Jerry bar den där kavajen för jobbintervjuer, den med hål under armen. Den nya Kate Reese satt i en tjusig märkesklänning tillsammans med en man med vackra händer som han blåste på hela middagen igenom, för den här gången var det mannen som var nervös för vilket intryck han skulle göra på henne. Istället för tvärtom.





  Kapitel 24

  När Christopher ringde till sin mamma blev han förvirrad. Hon svarade inte i hemtelefonen. Hon svarade i sin nya mobiltelefon. Och musiken i bakgrunden lät inte som om den kom från teven där hemma. Den lät som musiken på en restaurang.


TxText:
  ”Hej, mamma”, sa han.

  ”Hej, älskling.”

  ”Var är du?” frågade Christopher.

  ”På China Gate.”

  ”Är du ensam?” frågade han och anade genast vad hon skulle svara.

  ”Nej, jag är här med en vän.”

  Christopher visste vad det betydde. ”Vän” var ordet hon alltid använde för en kille hon just hade börjat träffa. Hon var noga med att inte säga någons namn förrän det hade blivit seriöst. Han mindes när de var i Michigan. Efter att ha tigit om det i en månad sa hon till slut att vännens namn var Jerry.

  ”Åh. Så trevligt”, sa Christopher.

  ”Och ni då? Har ni det roligt? Ska det bli mysigt att sova över?”

  ”Ja. Men jag saknar dig”, sa Christopher.

  ”Jag saknar dig också, älskling.”

  ”I morgon när vi har varit i kyrkan kanske vi kan göra något roligt ihop?” sa han.

  ”Javisst, älskling. Vad som helst. Vi kan gå på Dave & Buster's om du vill.”

  ”Okej, mamma. Jag älskar dig”, sa han.

  ”Jag älskar dig också. Ses i morgon.”

  Sedan la de på. Och det blev tyst.

  Christopher räckte telefonen till Konstige Ed och återgick till arbetet. I ögonvrån såg han Mike och Matt messa till sina mammor från Konstige Eds mammas telefon (som Eddie smart nog hade ”tappat bort” lagom till helgen). I bakgrunden hörde han Konstige Ed ringa sin pappa från Mike och Matts telefon och säga att de hade det underbart hemma hos Mike och Matt. Och nej … han hade inte sett till mammas telefon. Kanske hade hon glömt den på skönhetssalongen?


TxText:
  Men Christopher lyssnade bara med ett halvt öra. Det enda han brydde sig om var att den där nye ”vännen” skulle vara snäll mot hans mamma. Till skillnad från de andra. Han tänkte på alla skrik han hade hört genom väggarna. Alla gånger hon hade blivit kallad för saker som han var för liten för att förstå. En dag hade han hört en äldre kille på skolgården säga ”hora”. Två månader senare ersattes ordet ”attans” av ”jävlar”. Och ”tönt” blev ”rövhål”. Och orden gjorde alla eleverna äldre och fulare. Om han bara kunde göra kojans väggar tillräckligt tjocka skulle ingen kunna höra några fula ord genom dem. Om han gjorde dem tillräckligt tjocka skulle ingen någonsin behöva höra någon säga ”dra åt helvete, din jävla hora” igen. Han stirrade på den vita plastpåsen medan han hamrade in den ena spiken efter den andra.

  ”Kom igen, grabbar. Rasten är slut”, sa han.

  Ingen sa emot honom. Killarna rättade in sig i ledet och återvände till trädet. De hade arbetat på det sättet hela dagen, bara tagit korta pauser för en slurk körsbärsläsk eller en bit strimlad skinka. Golvbrädorna hade kommit på plats under förmiddagen. Lönndörren med repstege var färdig till lunch. Lite senare på dagen blev väggarna klara. Även sedan temperaturen hade sjunkit mer än tio grader fortsatte de att bygga med en nästintill religiös hängivenhet. Höstkylan hade trängt ända in i märgen medan de förlorade sig i den sortens stora tankar som gärna upptar små pojkars medvetande.

  Konstige Ed pratade om ostburgare. Han undrade varför de var så mycket godare på McDonald's än i skolans matsal. Han var desto mindre förtjust i McDonald's äppelpaj. ”Hört talas om kolasås? Hallå!” Hans harang övergick snart i dagdrömmar om Thanksgiving med mormors berömda äppelpaj. Bara fem dagar kvar. Mmmmm.


TxText:
  Matt undrade när han skulle sluta skela och bli av med ögonlappen. Han hoppades att det skulle bli snart, så att han fick slippa höra Jenny Hertzog ropa ”Pirat Papegoja” efter honom hela tiden.

  Mike sa ingenting om hur det var att bli kallad ”Mamma-mamma-Mike”. Han fokuserade istället på att bli färdig med kojan. Han sa att spikarna var perfekta. De gled in varenda gång utan minsta problem. Normalt var det knepigt med spikar. De brukade böja sig så att man blev tvungen att dra ut och räta till dem. Men inte de här spikarna. De fick alltid fäste i trädet. Mike tittade på sin lillebror. Av någon anledning som ingen annan förstod log de mot varandra.

  ”Minns du när du klev på den där rostiga spiken och fick ta stelkrampssprutan?” frågade Mike sin lillebror.

  ”Du menar tvekampssprutan?” rättade Konstige Ed.

  ”Ja, det gjorde ont”, sa Matt.

  ”Men du grät inte”, sa Mike.

  ”Nej, det gjorde jag inte.”

  Diskussionen övergick snart i en hetsig debatt om vilken figur i Avengers som var bäst. Konstige Ed gillade Hulken mest. Matt sa att han gillade Iron Man tills hans bror sa Thor, för då höll han med om att Thor var bäst. Ingen av dem kunde föreställa sig Hulken bajsa. Men alla var överens om att det var den roligaste tanken i världen.

  De bestämde sig för att alla i gruppen skulle vara varsin figur. Konstige Ed fick bli sin kära Hulken efter att ha övertygat gruppen om att Mike var perfekt som Thor eftersom han var så skicklig med hammaren. Matt fick såklart bli Captain America eftersom han var tönt i början men växte sig stor och kraftfull. Hela gruppen var överens om vem som var Iron Man. Christopher. Han var ju ledaren. Den smartaste. Hjärnan bakom alltihop.


TxText:
  ”Då är beslutet enskälligt”, sa Konstige Ed.

  Och så var det med det. Killarna yttrade inte ett ord till under hela eftermiddagen. Trädet var som en mor med bebisar i sin famn. En varm och trygg sådan. Det var först när de lämnade trädet som kylan gjorde sig påmind och de förstod hur kallt det egentligen var. De begrep inte vart tiden tog vägen. Gläntan var som en egen värld. En stor cirkel skyddad av träd och moln. En ö mitt i oceanen.

  Den ende som inte kände sig trygg var Christopher. När det började skymma kom han på sig själv med att bevaka gläntan som en hjort med ögon på båda sidor av huvudet för att kunna se om något rovdjur närmade sig. Rovdjuret var inte synligt, men han märkte ändå av dess närvaro. För varje slag med hammaren kunde han känna en viskning arbeta sig djupt in i hans medvetande. Orden upprepades med samma envishet som när församlingen läste Herrens bön med fader Tom och mrs Radcliffe på söndagarna.

  Vi måste jobba fortare.

  Christopher bad killarna att lägga på ett kol. Och det gjorde de. Med ömmande händer. De var solbrända i ansiktet fastän det var november och kallt. Alla verkade mer utmattade än de var villiga att erkänna. Särskilt Matt, som aldrig ville framstå som svag i broderns ögon. Men till och med Mike såg trött ut. Ändå fortsatte de att arbeta. Medan de nynnade på samma melodi: ”Blue Moon”. Ända tills elvasnåret på kvällen, då deras kroppar var på väg att ge vika och en av dem, den minst väntade, intog den förnuftiga rollen.


TxText:
  ”Det här är galenskap. Jag är hungrig”, sa Konstige Ed.

  ”Vi slutar inte än”, sa Christopher.

  ”Kom igen, Chris. Lägg ner piskan nu. Det är första natten”, sa Mike.

  ”Ja”, sa Matt.

  ”Vi måste bli klara före jul”, sa Christopher.

  ”Varför då?” grymtade Konstige Ed. ”Varför är det så viktigt?”

  Christopher tittade på den vita plastpåsen. Så ryckte han på axlarna.

  ”Äsch. Ni har rätt. Vi äter”, sa han.

  De fyra killarna satt sida vid sida på den längsta grenen likt männen som byggde Rockefeller Center. Christopher hade sett den där bilden på biblioteket ihop med sin mamma. Bilden på männen som satt och åt lunch på en bjälke högt ovanför staden. En enda oförsiktig rörelse och alla skulle dö.

  Under middagen skickade de runt fältflaskan med körsbärsläsk och åt sina smörgåsar bestående av formbröd med jordnötssmör och sylt. Till efterrätt åt de kex med mjölk som de hade haft på kylning i ån, nära bockarna Bruses bro. Efter en hel dags arbete smakade de bättre än några kex de tidigare ätit. Den följande timmen ägnade de åt att få varandra att gapskratta åt den ena rapen eller fisen efter den andra.

  Under tiden som de berättade spökhistorier.

  Matt berättade den om mannen med kroken, som alla redan hade hört en miljon gånger. Och eftersom han inte låtsades vara mannen i historien (för ingen hade någon krok med sig) blev den inte särskilt läskig. Men Christopher gjorde sitt bästa för att verka rädd så att inte Matt skulle känna sig alltför misslyckad.


TxText:
  Sedan berättade Christopher handlingen i filmen The Shining, som hade visats på teve en kväll när Jerry somnade i soffan. Christophers mamma jobbade kväll på fiket och det var meningen att Jerry skulle sitta barnvakt. Christopher tyckte bäst om den svarta kocken och förstod inte hur han kunde gå rakt in i yxan när han var synsk. Men bortsett från det var filmen väldigt bra.

  Mikes historia var också riktigt bra. Han började med att sätta ficklampan under sin haka.

  ”Vet ni varför man begraver lik två meter ner i marken?” frågade han med samma röstläge som de läskiga presentatörerna brukar ha innan en skräckfilm visas i teve.

  ”För att de börjar lukta efter ett tag”, sa Konstige Ed. ”Det hörde jag i ett teveprogram.”

  ”Nej”, sa Mike. ”De begraver dem två meter ner i marken för att de inte ska kunna ta sig upp. Alla är vakna där nere. Och de kryper som maskar genom jorden för att ta sig upp. Och äta upp våra hjärnor!”

  Mike fortsatte med historien om hur en zombie vaknade i underjorden och kröp upp till ytan för att hämnas mannen som hade skjutit honom och hans flickvän. Den slutade med att zombien åt upp mannens hjärna med kniv och gaffel. Alla killarna älskade den!

  Utom en.

  ”Jag har en som är bättre”, sa Konstige Ed självsäkert.

  ”Så fan heller”, sa Mike.

  ”Tror jag inte på”, sa Matt och försökte låta tuff.

  ”Jo, det har jag. Jag fick höra den av min pappa”, sa Konstige Ed.


TxText:
  Mike nickade som för att egga Konstige Ed till att göra ”sitt värsta”. Konstige Ed tog över ficklampan och satte den under hakan.

  ”En gång för länge sedan. I den här stan. Fanns ett hus. Familjen Olsons hus”, sa Konstige Ed.

  Mike och Matt tystnade genast. Den historien hade de hört förut.

  ”Mr och mrs Olson var borta på middag. Och de bad sin äldsta son att vara barnvakt åt sin galna lillebror David. Gång på gång under kvällen kom David ner för trappan och sa vansinniga saker till sin storebror, som satt och försökte hångla med sin flickvän.

  'Det är en häxa utanför mitt fönster.'

  'Hon har en katt som låter som en baby.'

  'Det är någon i min garderob.'

  Varje gång han kom ner tvingade storebrodern upp honom för trappan igen eftersom han ville fortsätta hångla med sin flickvän. Till och med när David kom ner och hade kissat på sig av rädsla trodde storebrodern att David bluffade för att få uppmärksamhet, för han hade betett sig rätt så konstigt på sistone. Så brorsan följde med honom upp och hjälpte honom att byta pyjamas. Sedan ledde han honom genom alla rummen på övervåningen för att visa att det inte fanns något läskigt där. Men David vägrade lyssna på honom. Han fortsatte skrika. Till slut gick det så långt att storebrodern låste in David på rummet. Det spelade ingen roll hur mycket David skrek eller sparkade på dörren, hans storebror tänkte inte släppa ut honom. Så småningom slutade David skrika och sparka. Och storebrodern gick ner för att vara med sin flickvän igen.


TxText:
  Men då hörde de en baby som grät.

  Det lät som om den var på verandan. Men de kunde inte begripa vem som skulle ta med sig en baby dit så sent på kvällen. Eller varför. Så de gick bort till ytterdörren.

  'Hallå?' sa storebrodern.

  Han kikade genom titthålet i dörren. Men han kunde inte se något. Det enda han hörde var ljudet av ett litet barn som grät. Han skulle just öppna dörren när hans flickvän tog tag i hans arm.

  'Gör det inte!' sa hon.

  'Vad är det med dig?' frågade storebrodern. 'Det är ju ett litet barn där ute.'

  'Öppna inte dörren!' sa hon.

  'Vad pratar du om? Tänk om barnet är ensamt. Tänk om det går ut i gatan', sa han.

  'Det är inget barn', sa hon. Hon var blek i ansiktet. Hon var livrädd.

  'Du är galen', sa han.

  Hon började gå uppför trappan till Davids rum.

  'Vart ska du?' skrek han.

  'Din bror talar sanning!' ropade hon.

  Han öppnade ytterdörren. På verandan stod en barnvagn. Han gick fram, böjde sig ner över den och lyfte på den lilla filten. Och fick se …

  … en bandspelare som spelade upp gråten. Han sprang in i huset och uppför trappan och såg sin flickvän stå och skrika inne på Davids rum. Fönsterrutan var krossad. Det var fullt av leriga handavtryck på fönstret och väggarna. Hans lillebror var försvunnen. Man skulle aldrig hitta honom.”

  Killarna blev tysta. Christopher svalde hårt.

  ”Har det där hänt på riktigt?” frågade han.


TxText:
  De andra tre nickade.

  ”Det är en sägen här i trakten”, sa Konstige Ed. ”Våra föräldrar berättar den för oss för att få oss i säng på kvällarna.”

  ”Ja, men i vår morbrors version fanns det en mördare på verandan där inspelningen av babyn hördes”, sa Mike.

  ”Ja”, sa Matt. ”Och det var ingen flickvän med i den.”

  Det hade förstås ingen betydelse. Konstige Ed kröntes till kungen av spökhistorier. Vid det laget hade klockan sedan länge passerat midnatt. Alla var sömniga efter att ha arbetat hela dagen och efter att ha mättat sina magar. Eftersom alla var uppskrämda efter spökhistorierna kom de överens om att en av dem skulle sitta vakt medan de andra sov. Som den goda ledare han var tog Christopher på sig det första vaktpasset för att låta sina mannar sova.

  Och för att få vara ensam med den snälla farbrorn.

  Christopher såg sina tre vänner rulla ut sina sovsäckar på den kalla marken. De kröp ner och la sig tätt intill varandra för att bli varma. Inom några minuter hade småpratet upphört. Ficklamporna hade släckts. Det var mörkt. Och tyst.

  Christopher satte sig i kojan. Han tittade sig omkring i gläntan efter tecken på bebisar, katter eller häxor. Men det enda han såg var den där hjorten. Den stirrade på honom ett slag och återgick sedan tvärt till att sniffa i jorden efter något ätbart.

  Christopher slöt sovsäcken lite tätare omkring sig, tuggade på ett kallt kex och mumsade på det kladdiga vita mellanlagret. Han betraktade skogen i månskenet. Höstlöven var röda och gula som en lägereld. Och i samma stund som han såg dem kände han doften av läder från basebollhandskar och sin fars rökiga skjorta och nyklippt gräs och våta löv och pannkakor med chokladbitar och allt annat som han någonsin funnit särskilt väldoftande. Han tittade upp och såg att molnen hade glidit isär och släppt in månskenet. Bortom månen syntes tusentals stjärnor.


TxText:
  Han hade aldrig sett så många förut. Så starkt lysande och vackra. Han såg en stjärna falla. Och sedan en till. Och en till. En gång i bibelskolan hade mrs Radcliffe sagt att ett stjärnfall betydde att någons själ kom till himlen. Han hade också sett ett vetenskapsprogram på teve där man sa att ett stjärnfall var en meteor som brann i jordens atmosfär. Men hans favoritteori kom från lekparken i Michigan. Där hade han fått höra att ett stjärnfall bara var en slocknande stjärnas sista andetag och att det tar sex miljoner år för ljuset att färdas till jorden och låta oss veta att stjärnan har dött. Så han undrade vilket det var. En själ eller en stjärna? Och tänk om alla stjärnor redan hade slocknat men det skulle ta sex miljoner år innan vi fick veta det. Tänk om de där sex miljonerna år passerade i detta nu. Tänk om vi var helt ensamma. Och solen var den enda stjärna som återstod. Och vad skulle hända om solen slocknade? Och vår egen stjärnas fall blev synligt först efter miljontals år? Av en liten kille och hans vänner medan de byggde en koja? Och tuggade på kex, eller vad det nu var man åt där ute i universum? Hamnar alla stjärnor och själar på samma plats i slutänden?

  Är det så jordens undergång ser ut?

  Den tanken gav honom lite huvudvärk, vilket var konstigt eftersom han aldrig brukade få det när han var vid trädet. Men med den tanken var det annorlunda. Och den ledde till vackrare tankar. Som mysiga brasor. Och den varma sängen där hemma. Och hur skönt det kändes när mamma strök hans hår medan han höll på att somna. Han hade knappt sovit någonting på tre veckor eftersom han hade varit uppe sent om nätterna och burit brädor till trädet för att förbereda inför bygget. Nu kände han sig sömnigare än någonsin tidigare. Medan ögonen slöt sig mot hans vilja fick Christopher en déjà vu om trädet. Som om han hade sovit där förut. Han tyckte sig känna sin mammas hand som smekte hans hår som när han hade feber. Men hans mamma var inte där. Där fanns bara trädens grenar. Och trädgrenar rörde sig inte på det sättet att de kunde smeka ens hår.


TxText:
  Och deras bark kunde aldrig kännas som hud.





  Kapitel 25

  christopher. vakna.

  Christopher öppnade ögonen. Han tittade ner på den vita plastpåsen som skrynklades i vinden.

  hej.

  Han var så glad över att den snälla farbrorn var tillbaka, men han vågade inte säga något. Han var rädd att hans vänner skulle tro att han var galen.

  var inte orolig. dina vänner sover. de kan inte höra oss.

  Christopher tittade ner över gläntan. Han såg sina vänner ligga hopkurade på marken.

  ”Var har du varit?” frågade Christopher.

  är du trött eller kan du fortsätta bygga?

  Christopher tittade ner på sin telefon. Han hade bara sovit i tio minuter, men på något konstigt sätt kändes det som på söndagarna när han hade fått sovmorgon. Hans muskler var både ömma och starka. Och av någon anledning var han inte trött.

  ”Jag kan fortsätta bygga”, sa Christopher glatt.

  bra. vi går till brädhögen. fyller på lagret inför i morgon.

  Christopher klättrade ner för klossarna som såg ut som babytänder. Sedan tog han en smal pinne och plockade ner den vita plastpåsen från trädet.

  Christopher och den snälla farbrorn lämnade gläntan tillsammans.

  Christopher hade gjort turen till brädhögen dussintals gånger. Men den här gången var det något som var annorlunda. Det var något som inte stämde. Han kände sig iakttagen. Av hjortar. Och andra små varelser. Grenarna knakade som sköra benknotor under hans fötter. Och han tyckte sig höra andetag bakom sig. Som när man lekte kurragömma och tvingade sig själv att inte andas för högt. Han kände någons närvaro. Ytliga andetag. Ett litet barns andetag.


TxText:
  Han mindes ett litet barns hand.

  Ett litet barn som fnittrade.

  Var det en dröm? Eller var det på riktigt?

  jag har hittat en genväg. sväng här.

  Christopher följde den vita plastpåsen. Han klev över stammar och snubblade på en gren. Han riktade ficklampan mot skogen och tyckte att grenarna såg ut som två armar som sträckte sig ut för att strypa honom. Han ville skrika men vågade inte. Den snälla farbrorn hade varnat honom för den känslan. När vinden inte kändes som vinden gällde det att vara extra försiktig.

  särskilt om den påminde om andetag.

  ”Chrissssstopher?” viskade vinden bakom honom.

  Han kände den i nacken. Han ville vända sig om. Men visste att han inte fick det. Om han gjorde det var han rädd att han skulle förvandlas till en pelare av salt. Eller sten. Eller någon av de andra hemska saker som fader Tom och mrs Radcliffe hade pratat om i kyrkan och i bibelskolan. En orm. Ett litet barn.

  ”Sssccchhh”, väste vinden bakom honom.

  Christopher började springa mot Collins byggarbetsplats. Han såg gatlyktan en bit framför sig. Den satt högt och gav ifrån sig ett blått sken. Han sprang så fort han kunde och just som den väsande vinden grep tag om hans nacke kom han ut ur skogen …

  … och befann sig på gatan.

  Han tittade bakåt. Det enda han såg var träd. Inga ögon. Inga kroppar. Han måste ha inbillat sig. Eller inte.

  ”Vad var det där?” frågade han den snälla farbrorn.

  vi måste skynda oss.

  Christopher gick bort till brädhögen. Som tur var satt säkerhetsvakten och sov i chefens trailer. Christopher tog den längsta bräda han kunde hitta och drog ner den från toppen av högen. Den föll ner i marken med en smäll. Han såg vakten skruva på sig i stolen, men han vaknade inte. Han bara pratade i sömnen som Jerry brukade göra efter att ha druckit för mycket.


TxText:
  ”Christopher?” sa mannen i sömnen.

  Håren reste sig i nacken på Christopher. Han såg hur det ryckte under mannens ögonlock, som om han drömde.

  ”Vad ska du göra med brädorna?” viskade vakten.

  Christopher började backa därifrån.

  ”Vad gör du här ute?” viskade vakten i sömnen.

  Christopher smög försiktigt in i skogen, släpade in den långa brädan i skydd av mörkret.

  ”Du ska inte vara här ute”, viskade vakten. ”För då går det för dig som det gick för honom.”

  Christopher kände hjärtat i halsgropen.

  herregud.

  Den snälla farbrorn lät vettskrämd.

  stå stilla. rör dig inte.

  Vakten reste sig och började gå i sömnen.

  ”Precis som för honom, Chrissstopher”, väste vakten.

  säg inget. det är snart över.

  Vakten gick rakt mot Christopher. Sniffade i luften. Han stannade precis framför Christopher och föll ner på knä. Han öppnade ögonen, men globerna hade rullat bakåt. Det syntes inga pupiller. Ögonen var som två vita biljardklot.

  Eller moln.

  ”PRECIS SOM FÖR BABYN!” skrek vakten. ”AAAAAAHHHH!”

  Sedan slöt han ögonen och gick tillbaka till trailern.

  ta upp brädan. skynda dig.

  Christopher skyndade allt vad han kunde. Han släpade den långa brädan hela vägen genom skogen. När de till slut var säkra i gläntan igen vände han sig till den vita plastpåsen:

  ”Vad var det där?”

  Den snälla farbrorn var tyst.

  ”Vad menade han när han sa 'då går det för dig som det gick för honom'?”

  jag vet inte.

  ”Jo, det vet du. Det kommer att gå för mig som för babyn. Vad menas med det?”


TxText:
  snälla, christopher, fråga mig inte om det.

  ”Jo, säg”, väste Christopher. ”Annars slutar jag arbeta.”

  Den vita plastpåsen svävade i vinden på pinnen i Christophers hand. Det blev tyst en lång stund. Sedan hördes en sorgsen och uppgiven stämma.

  jag kan inte berätta. jag kan visa dig. men kom ihåg …

  vi kan svälja vår rädsla eller slukas av den.





  Kapitel 26

  Vad var det som lät?

  Matt satte sig upp. Han vände sig om. Han var i sin sovsäck. Omsluten som inuti en ihålig trädstam. Han satte instinktivt handen mot pannan, som badade i svett.

  Efter mardrömmen.

  Han låg fastklistrad mot marken som flugpapper. Gatan förvandlades till kvicksand. Han kunde inte resa sig och springa. Han bara fortsatte att uppslukas av gatan. Sanden fyllde hans lungor.

  Han skrek medan han såg sin bror dö.

  Matt stack ut huvudet ur sovsäcken och tittade upp mot stjärnorna. Den blå månen lyste upp gläntan som en lykta. Lika stark som en döende sol på himlen. En hjort stod och tittade på honom. Matt for upp. Hjorten blev rädd och sprang mot den gamla gruvtunneln, som såg ut som en jättes mun som svalde djuret helt.

  Matt klev ur sovsäcken och den iskalla novemberluften angrep hans pyjamas. Det var då han kände den. Den blöta fläcken. Han hade kissat på sig i sömnen igen. Och den här gången hade han inte gjort det hemma. Han hade gjort det under en övernattning med sina vänner. Som ett småglin, tänkte han. Som ett fånigt småglin.

  Om Mike såg det skulle han reta honom för det i all framtid.


TxText:
  Han tittade panikslaget på skottkärran som stod intill trädet. Om han osedd lyckades ta sig till sin ryggsäck, tänkte han, skulle han kanske hinna sätta på sig sina extra långkalsonger innan Mike vaknade. Han smög bort till trädet, noga med att inte knäcka någon gren under fötterna. Han gick på tå förbi sin bror, som sov djupt, och tog sin ryggsäck. Han rörde sig bort från Mike. Bakåt i riktning mot tunneln. För varje steg han tog kom han närmare, och så plötsligt fick han syn på något i månskenet. En gestalt satt hopkrupen i skuggan. Och grävde i jorden.

  Det var Christopher.

  Och han pratade för sig själv.

  ”Ja, jag kan höra det lilla barnet”, viskade han.

  Matt glömde bort att byta kläder. Han smög bort till Christopher där han satt och grävde i jorden som en hund som begraver ett ben. När han kom närmare fick han syn på en smal gren och på grenen hängde den vita plastpåsen.

  ”Jag vill inte se. Det är för otäckt”, viskade Christopher.

  ”Christopher? Hur är det med dig?” frågade Matt.

  Christopher vände sig hastigt om. Han såg förskräckt ut.

  ”Hur länge har du stått där?” frågade han.

  ”Jag kom precis. Vad är det med dina ögon?” frågade Matt.

  ”Vad menar du?” sa Christopher.

  ”De är blodsprängda.”

  ”Det är ingenting. Var inte orolig, okej?”

  Matt nickade, men orolig var han ändå. Christopher gnuggade sig i ögonen av utmattning. Sedan tittade han ner på Matts byxor och såg urinstrimman som hade färgat en del av tyget mörkblått. Matt blev illröd i ansiktet.


TxText:
  ”Snälla, säg inget till de andra”, sa han.

  ”Nej då”, viskade Christopher.

  ”På allvar. Min bror skulle reta mig i all …”

  Utan ett ord pekade Christopher ner på sina egna byxor, också de nedkissade.

  ”Har du också haft mardrömmar?” sa Matt.

  ”Ja. Så du har inget att vara orolig för.”

  Christopher log mot honom. Matt kände sig mindre orolig.

  ”Vad höll du på med?” frågade han.

  Christopher tvekade en stund.

  ”Grävde efter en skatt”, sa han till slut.

  ”Vill du ha hjälp?” frågade Matt.

  ”Visst. Hämta en spade.”

  ”Kan vi byta om först? Jag vill inte att Mike ska se att jag har kissat på mi g.”

  Christopher log och sedan rotade de snabbt igenom sina ryggsäckar och tog upp rena underkläder och byxor. De tog av sig kalsongerna som om de skalade varsin banan som hade blivit kvarlämnad i ett kallt kylskåp. Den kalla luften slog emot pillesnopparna (som Matt kallade dem) som drog sig tillbaka in i deras kroppar likt huvuden på skrämda sköldpaddor. Sedan satte de snabbt på sig rena, varma, mjuka och torra kläder. Christopher öppnade verktygslådan och räckte Matt en liten spade. De började gräva efter skatten. Sida vid sida.

  ”Vem var det du pratade med?” frågade Matt.

  ”Mig själv”, sa Christopher. ”Skynda dig nu. Du vill väl inte att någon annan ska hitta skatten före oss, va?”

  De ägnade den närmaste halvtimmen åt att gräva. De pratade knappt med varandra. Matt märkte att Christopher ofta tittade på den vita plastpåsen, men tänkte inte så mycket på det. Matt visste att Konstige Ed var Christophers bästa vän, men i hemlighet betraktade han Christopher som sin egen sådan. Och han hade ingenting emot att stå i skuggan av Konstige Ed. Han var van. Han hade stått i skuggan av Mike i hela sitt liv. Det enda som störde honom var den där frågan som malde i hans huvud. Om det som hade väckt honom till att börja med.


TxText:
  Vad var det som lät?

  Det lät så väldigt välbekant.

  ”Vad håller ni på med?” frågade Konstige Ed innan Matt fick chansen att placera ljudet han hade hört.

  Matt och Christopher vände sig om och såg Konstige Ed och Mike komma gående. De gnuggade sig i ögonen för att vakna till. Deras andetag bildade rökmoln.

  ”Vi gräver efter en skatt.”

  ”Får vi hjälpa till?” frågade Mike.

  ”Javisst”, sa Christopher.

  ”Jag gör frukost”, sa Konstige Ed, som hade hittat sin nisch.

  Mike tog upp spaden och använde sina starka armar för att tränga igenom den frusna jorden. Matt tittade på Christopher och försökte avgöra om han tänkte berätta för Mike att han hade kissat på sig i sömnen. Christopher log mot honom som för att säga: ”Jag tänker inte säga något, jag lovar.”

  *

  Senare åt killarna frukost bestående av flingor och mjölk kyld i ån. Christopher berättade ingenting om skräcken. Ingenting om vakten som hade viskat hans namn. Eller om ljudet av ett gråtande barn, det ljud som Matt hade vaknat av. Han visste att sanningen skulle ha skrämt honom. Och han ville inte att någon mer än han själv skulle vara rädd. Så han berättade ingenting om den snälla farbrorn eller om vad som skulle hända med honom om han inte blev klar med kojan i tid. Ju mindre de visste, desto bättre. Och desto säkrare för alla. Om han berättade för dem, tänkte han, fanns risken att de skulle bli rädda och springa därifrån. Och han behövde deras hjälp.

  När de hade ätit upp flingorna såg Christopher till att Mike fick sockret i botten av paketet och att Matt fick presenten som medföljde. Sedan tackade han Konstige Ed för en utmärkt frukost.


TxText:
  Det var viktigt att hålla mannarna på gott humör.

  Fram på morgonen värmde solen upp deras frusna kroppar. De arbetade i skift. Två av dem byggde vidare på kojan medan de andra båda grävde. Efter ett mellanmål på kalla kex och den sista mjölken fick Christopher sällskap av Konstige Ed och tillsammans hackade de i den frusna jorden i hopp om att hitta skatten.

  De hittade ingen skatt.

  Men klockan 07.06 hittade de skelettet av ett barn.





  Kapitel 27

  Samtalet kom klockan 07.30.

  Och nyheten började sprida sig.

  Polismannen som hade haft nattjouren gick på söndagsmorgonen till kyrkan för att be. Han berättade vad som hade hänt för fader Tom, som ändrade sin predikan till att handla om att kvarlevorna av ett barn hade upphittats i Mission Street Woods. Han sa att barnet var i himlen nu och att stadens invånare, trots den sorg de kände, skulle glädjas åt kraften i Kristi förlåtelse.

  Hans predikan var så stark att mrs Radcliffe inte kunde behärska sig. Hon torkade tårarna hela mässan igenom. Hur många gånger hade inte hon och mr Radcliffe bett för ett eget barn? Hur många gånger hade hon inte fått missfall? Och hur många gånger hade inte mr Radcliffe tagit henne i sin famn och sagt att det inte var något fel på hennes kropp? Det var vackert.

  Mary Katherine bad för barnet och inom loppet av några minuter löpte hennes sjuttonåriga hjärna amok. Stackars barn. Det borde ha fått en chans att växa upp som hon och studera på college. Notre Dame, till exempel. Hon bannade sig själv för att hon över huvud taget tänkte på sitt eget liv. Men hon var rädd för att inte komma in på Notre Dame. Hennes pappa skulle bli så besviken i så fall. Hon lovade Gud att be för barnet och att fokusera på sitt arbete på äldreboendet. Men mrs Collins var så elak och hennes mor var så från vettet. Den gamla tanten hade hela helgen skrikit åt henne att ”dom tittar”. Hur skulle hon stå ut med det i en månad? Särskilt nu när Doug hade slutat jobba där eftersom han kommit fram till att ingenting var värt den sortens terror. Inte ens att komma in på Cornell. Mary Katherine påminde sig genast om att sluta vara så självupptagen och istället tänka på barnet.


TxText:
  Du vill väl inte köra på en hjort, va?

  När mässan var slut ringde folk till sina släktingar och tittade till sina söner och döttrar på collegen. Mammorna kramade sina barn hårdare än vanligt och lovade sig själva att vara särskilt frikostiga mot dem under Thanksgiving. Papporna bestämde sig för att nöja sig med en fotbollsmatch under långhelgen (istället för tre) och ägna mer tid åt sina familjer än åt sin vadhållning. Och barnen upptäckte att de fick så mycket godis de ville den dagen. En del av dem fick dåligt samvete eftersom det var på grund av en tragisk anledning, men ändå … godis var alltid godis.

  Den enda som inte blev skakad var mrs Collins.

  Kathleen Collins hade suttit i främsta bänkraden med sin son Brady under mässan. Självklart hade nyheten redan nått fram till henne. Som ägare till marken hade hennes make underrättats omedelbart efter sheriffen. Han lämnade genast huset och åkte till platsen. Han hade satsat alldeles för mycket pengar på byggandet i Mission Street Woods för att lämna dess framtid i händerna på byråkrater. Mrs Collins var betydligt mer orolig för att hennes egen familj skulle råka i ekonomisk kris än för vad den upphittade pojkens familj nu gick igenom. Saker som denna inträffar trots allt av en enda anledning.

  Dåligt föräldraskap.

  Enkelt. Är man en bra förälder så har man koll på sina barn. Man ser till att de är trygga. Misslyckas man med det så skyller man inte på yttre faktorer. Man ser sig själv i spegeln och tar ansvar för sina handlingar. Det var det som var problemet med den här världen. Att ingen tog ansvar. En dag skulle polisen gripa psykopaten som hade begått detta vidriga brott. Och när de gjorde det visste hon att monstret skulle gråta sina krokodiltårar och säga att han blev misshandlad av sina föräldrar. Och det – ursäkta kraftuttrycket – var förbannat struntprat. Det finns något som kallas vansinne. Det finns något som kallas ondska.


TxText:
  Föga intresserad av diskussioner om ”hönan och ägget” frågade sig mrs Collins om det någonstans i världen fanns en förälder som misshandlade sina barn men som själv inte hade blivit misshandlad. Nog fanns det sådana, det kunde hon sätta en miljon dollar på. Och om någon kunde leta upp en enda av dessa mödrar och fäder och bevisa saken en gång för alla så skulle hon dö lycklig.

  Vad maken beträffade ägnade mr Collins hela söndagen åt att bråka med sheriffen. Byggandet av bostäder i Mission Street Woods höll på att förvandlas från hans största dröm till hans värsta mardröm. Först hade den där lilla ungen Christopher Reese försvunnit i skogen. Och nu hade man hittat kvarlevor av ett barn? Vad i helvete? Var han än satte foten i den där skogen klev han antingen i hundskit eller i en björnfälla. Miljörörelsen gnällde om att hjorten skulle förlora sitt naturliga habitat. Historiska sällskap gnällde om att stan skulle förlora sin ”mittpunkt”. Kulturarvsfolket ville till och med övertala honom till att förvandla den där sketna gamla tunneln till ett kolgruvsmuseum. Ja, men det lät ju vettigt. Vem älskar inte ett sådant? De kunde dra åt helvete, allihop. Han visste att han måste börja bygga till jul, för då skulle lånen förfalla till återbetalning. Men hade sheriffen (en så kallad statstjänsteman) någon förståelse för det? Så fan heller. Sheriffen sa att skogen måste spärras av eftersom den nu var en brottsplats.

  ”När tänker du låta mig gräva? När jag ligger begravd under en halvmeter snö? Dra åt helvete, sheriffen. Det är som om du och resten av universum vill hindra mig från att bygga!”


TxText:
  Mrs Collins mor satt i sällskapsrummet på äldreboendet. Hon mindes inte hur hon hade hamnat där. Eller vem hon var. Hon visste ingenting om sin dotter. Eller sin rike svärson. Hon tyckte sig höra kvinnan på nyheterna säga att ett barn hade dött, men att ingen mer information kunde lämnas för tillfället. Sedan kom en högljudd man vid namn Ambrose in i rummet och sa att det inte var hennes barn. Han sa att hennes dotter var vid liv och vid god hälsa och redo att fortsätta terrorisera unga volontärer den eftermiddagen. Så håll käften. Han försökte höra på nyheterna.

  Mrs Collins mor tyckte inte om Ambrose. Hon struntade i om han höll på att förlora synen. Vulgär var han likväl. Hon vände sig mot skärmen igen och försökte minnas en annan sak. Något viktigt. Det var svårt. Men just som nyheterna slutade och fotbollsmatchen började kom hon ihåg vad det var.

  De skulle snart dö, allihop.

  Just det. Så var det.

  Alla skulle dö.

  Döden kommer.

  Vi ska dö på juldagen.





  Kapitel 28

  När killarna anlände till polisstationen var hela parkeringen fylld med teveteam och reportrar. Det hade bara gått trekvart sedan de sprungit till Collins byggfirmas säkerhetsvakt för att ringa till polisen, men skelettet var redan en stor nyhet i trakten. Konstige Ed log när han såg skåpbilarna.

  ”Wow. Vi kommer att bli kända!”

  Sedan vände han sig till polismannen som körde.

  ”Får jag se på hagelbössan?” frågade han.

  ”Nej”, sa polismannen.

  ”Visste du att grejen med att man använder ordet shotgun för passagerarsätet kommer från prärievagnarnas tid när mannen som satt bredvid kusken bokstavligen höll i en hagelbössa för att skydda vagnen från angrepp?”


TxText:
  ”Nej, det visste jag inte”, sa polismannen med en suck och önskade att vem som helst av de andra tre killarna hade bett om att få sitta där fram.

  ”Får jag prova polisradion då? Min pappa har skanner i sin Hummer. Han använder den för att veta var hastighetskontrollerna finns. Jag kan alla era koder. 10-6 betyder att ni ska på toa, eller hur?”

  Killarna leddes in till polisstationen utan några kommentarer till media. Utom från Konstige Ed, som glatt ropade ”Vi har hittat ett lik!” till reportrarna. Några av lokaltidningarna – i synnerhet Post Gazette – lyckades få några bilder till förstasidan. Teveteamen tog sina inklippsbilder till femnyheterna. Fyra pojkar hittar skelett i skogen. Det var en stor nyhet i trakten.

  ”Våld säljer”, sa Konstige Ed eftertänksamt. ”Det brukar min mamma säga.”

  Killarna gick in på polisstationen och där satt deras föräldrar och väntade på dem. Av ansiktsuttrycken förstod killarna att deras uppdiktade historia om övernattning hade gått i spillror. Det hade tagit de vuxna cirka tre sekunder att förstå att de blivit lurade genom en serie sms och att deras söner hade sprungit runt oövervakade hela natten.

  ”Nu är vi körda”, sa Mike.

  Men Konstige Ed, skulle det visa sig, hade sinne för fler saker än hur man hanterar medier. Han brast genast i gråt och sprang fram till sin mamma.

  ”Mamma, vi hittade ett skelett! Det var så läskigt!”

  Han grät och klamrade sig fast vid henne. Hennes eventuella ilska över att han hade ljugit rann av henne lika snabbt som choklad smälter i handväskan.


TxText:
  ”Var i helvete har du varit, Eddie? Vi har varit sjukt oroliga”, sa hon.

  ”Ja, det har vi!” sa Eddies pappa och kollade sportresultaten på sin telefon.

  ”Vi hörde att det fanns en skatt i skogen. Vi hoppades att vi skulle hitta guldringar att ge till våra mammor i julklapp”, sa han.

  ”Åh, älskling”, sa hon och drog honom tätt intill sig. ”Du är så omtänksam.”

  Mike och Matt följde hans exempel och rusade fram till sina båda mammor. Killarna bad om ursäkt för att ha ljugit och sa att de verkligen ville hitta den där skatten och att det skulle bli en överraskning. M&M:s mammor var inte lika förlåtande som Betty, men kramade i alla fall sina pojkar hårt och sa att allting skulle ordna sig. Och så slutligen Christophers mamma.

  Christopher väntade sig att hon skulle börja skälla på honom. Eller krama om honom. Bli arg eller ledsen. Men hon gjorde det absolut värsta hon kunde göra.

  Ingenting.

  ”Förlåt, mamma”, sa han lågt.

  Hon nickade och såg på honom som någonting hon knappt kände igen. Christopher ville krama henne och bli kvitt den hemska känslan av att vara ”i knipa”. Men känslan bestod. För hon var mer än bara arg. Hon var sårad. Hennes lilla pojke hade ljugit för henne. När hade han börjat med det? Vad var det hon hade gjort så fel att han inte längre ville berätta sanningen för henne? När han förstod att hon var mer besviken på sig själv än på honom skämdes han så mycket för sitt svek att det nästan var outhärdligt.


TxText:
  ”Hör ni, grabbar, jag måste ställa några frågor till er”, sa sheriffen, barmhärtig nog att avbryta dödläget.

  De tillbringade den följande kvarten i ”korsförhör”, som Konstige Ed kallade det på måndagen när han berättade för klasskamraterna. Egentligen hade sheriffen bara ställt ett par frågor till var och en av dem. Han var inte intresserad av att straffa sjuåringar för olaga intrång eller för att ha stulit några brädor. Att disciplinera dem överlämnade han åt föräldrarna.

  Allt han ville var att få veta mer om skelettet.

  Om det hade killarna ytterst lite information. Sheriffen gick fram och tillbaka mellan killarna för att försäkra sig om att deras historier var samstämmiga. Så snart han hade övertygat sig om den saken konstaterade han att de bara var några ungar som hade gått ut i skogen för att bygga en koja men istället hittat ett skelett. Det var bara en sak som förbryllade honom.

  ”Christopher”, frågade han till slut, ”vad fick dig att gräva på just den platsen?”

  Christopher kände hur allas blickar vändes mot honom. Särskilt hans mammas.

  ”Jag vet inte. Vi bara grävde efter en skatt. Mamma, kan vi åka hem nu? Jag har väldigt ont i huvudet.”

  ”Okej, grabben”, sa sheriffen och klappade honom på axeln.

  Det var då Christopher kände det. Sheriffen luktade precis som hans mamma när hon ”gick ut”. Sheriffens jacka bar en svag doft av mammas parfym. Kanske från en kram eller en kyss. Oavsett vilket så förstod Christopher att sheriffen var mammas nya ”vän”. Inom kort skulle hon nämna honom vid namn. Och sedan skulle han komma hem till dem. Förmodligen inte till Thanksgiving. Men kanske till jul. Han hoppades att sheriffen var en bra man som skulle vara snäll mot hans mamma. Men om sheriffen blev elak som Jerry, lovade han sig själv, skulle han göra något åt saken.


TxText:
  *

  Den kvällen höll sig Christophers vänner nära sina familjer. Varma i sina kök, som nybakade kakor. Självklart hade de fortfarande utegångsförbud. Man måste hålla skenet uppe. Men deras mammor var alldeles för lättade över att det inte var deras egna pojkar som låg begravda ute i skogen för att kunna vara alltför hårda mot dem.

  Särskilt eftersom pojkarna var så snälla.

  M&M:s båda mammor lagade sönernas favoritlasagne och blev chockade när de diskade efter sig. Konstige Eds föräldrar kunde inte minnas den senaste gången deras son bara hade tagit en portion efterrätt, och den här gången var det dessutom av mammas fantastiska chokladkaka.

  Under middagen och läggningen småpratade familjerna på det sätt familjer gör. Om en massa obetydligheter som, sammantagna, trots allt betyder allt i världen. Föräldrarna blev alla förvånade när sönerna hellre ville läsa i böcker än att titta på teve. Men deras kvällar blev i slutänden riktigt fina. Och när pojkarna var klara med läsningen och gick till sängs slogs föräldrarna av samma tanke, en som de aldrig skulle uttrycka högt …

  Min pojke håller på att bli stor. Det är nästan som om han har blivit smartare över natten.

  Det vill säga, med undantag för Christophers mamma.

  *

  Naturligtvis var Kate lika stolt som de andra föräldrarna. Ända sedan Christopher fått alla rätt på matteprovet hade hon sett hur lycklig han var. Han hade aldrig varit särskilt bra i idrott. Han hade aldrig varit särskilt bra i skolan. Och för detta hade han straffat sig själv. Men hon visste att hennes son var en person i världsklass. Om man kunde få olympisk guldmedalj för att vara en god människa (och så borde det ha varit), hade Christopher stått på prispallen och sjungit nationalsången vart fjärde år. Och han var fortfarande den lilla pojke som hon alltid hade känt och älskat.


TxText:
  Ändå var han förändrad.

  Nej, han var inte besatt av en ande och han var ingen klon eller dubbelgångare. Hon kände sin son. Och det här var hennes son. Men hur länge hade hon inte sett Christopher få kämpa med de mest lättlästa böcker? Hur länge hade hon inte fått hjälpa honom med matteläxorna? I hur många år hade hon inte sett sin son gråta, oförmögen att förstå varför bokstäverna i orden bytte plats? Han hade känt sig misslyckad. Han hade känt sig korkad. Men så plötsligt, nästan över en natt, hade allting vänt för honom. Fast det hände inte över en natt.

  Det hände på sex dygn.

  Hon förlät sig själv för att hon inte hade märkt något tidigare medan hon varit alltför uppslukad av alltsammans. Hon var så glad över att ha honom tillbaka. Så glad över att han var i säkerhet. Så stolt över hans plötsliga framsteg i skolan. Läsningen. Provresultatet i matte. Vinstlotten. Det nya huset. De nya kläderna. Bokhyllan med anktapeten, fylld med böcker som Christopher plötsligt läste i ett rasande tempo. Men innerst inne kände hon hela tiden en oro.

  Om något är för bra för att vara sant, är det inte sant.

  Så enkelt var det. Det var inte bara läsningen. Inte bara resultaten. Det var sättet på vilket han såg sig omkring. Sättet han iakttog hur folk interagerade. Det påminde henne om när vuxna bokstaverar för att deras småbarn inte ska uppfatta vad de säger. ”Älskling, ska vi köpa en l-e-k-s-a-k åt henne idag?” ”Du, ska vi ge honom lite g-l-a-s-s?” Så fort barnen var gamla nog att kunna stava fick föräldrarna hitta på nya sätt att dölja världen mitt framför näsan på dem. Synder och godsaker och sex och våld dolde sig i blickar och gester och trick som påminde om en trollkarls vilseledande manövrar.


TxText:
  Christopher hade aldrig lagt märke till sådant.

  Men nu la han märke till allt.

  Hennes son kom plötsligt hem med högsta betyg istället för lägsta. Hennes son snabbläste Skattkammarön istället för att staka sig fram genom Dr. Seuss böcker. Christopher studerade världen med en skarp blick som helt enkelt hade saknats medan de bodde i Michigan. Det vilade något maniskt över hans intelligens.

  Precis som över hans fars.

  Och nu hade han ljugit för henne.

  När de lämnade polisstationen fick de kämpa sig förbi reportrar och kameror. Till slut fick hon in honom i bilen. Hon var tyst medan hon startade motorn och lät fläkten med sin osynliga magi sudda ut molnen på vindrutan.

  Det var inte många ord som sades på vägen hem.

  Christopher bad gång på gång om ursäkt. Men hans mamma förblev tyst. Inte för att straffa honom. Utan för att få grepp om vad som pågick. Hennes son växte upp för snabbt och hon behövde förstå varför. Hon hade redan förlorat sin make på grund av en överaktiv hjärna. Hon tänkte inte förlora sin son också. När de kom hem körde hon in bilen i garaget och stängde av motorn.

  ”Christopher”, sa hon lågt. ”Jag måste fråga dig en sak.”

  ”Javisst”, sa han och verkade lättad över att hon åtminstone pratade med honom igen.

  ”Varför ljög du för mig?”

  ”Jag vet inte.”

  ”Jo, det gör du. Det är okej. Berätta för mig.”

  Hon såg att hans blick blev ryckig. Hon såg att han vägde vartenda ord.

  ”Jag … eh … Jag visste att du inte skulle låta mig gå ut i skogen.”


TxText:
  ”Varför inte det?”

  ”För att jag hade kunnat gå vilse igen. Jag hade kunnat frysa ihjäl.”

  ”Men du gjorde det ändå. Varför då?”

  ”Jag har huvudvärk.”

  ”Berätta varför, Christopher.”

  ”För att bygga en koja.”

  ”Varför då? Vad är det som är så viktigt med kojan?”

  ”Ingenting”, sa han.

  ”Så du riskerade ditt liv för att bygga en koja som inte hade någon som helst betydelse?”

  Han tystnade. Sedan gjorde han den bästa imitationen av ett leende hon någonsin hade sett.

  ”Nu när du säger det så verkar det ganska dumt.”

  ”Jag är glad att du tycker det. För du får aldrig mer vara i den skogen.”

  ”Men mamma …”

  ”Du har utegångsförbud fram till jul.”

  ”Men mamma!”

  ”Christopher. Dina vänner kan ljuga för sina föräldrar. Varenda unge på jorden kan få göra det. Men du ljuger inte för mig. Det blir ingen diskussion om saken. Inga undantag. Ingen stor kram och förståelse. Det är ta mig fan jag som bestämmer. Och mitt jobb är att hålla dig i trygghet. SÅ DU HAR UTEGÅNGSFÖRBUD. DU SÄTTER ALDRIG DIN FOT I DEN SKOGEN IGEN. HÖR DU DET?”

  ”Förlåt”, sa han i desperation.

  ”Det räcker inte att säga förlåt. Inte för mig.”

  Hans ögon tårades.

  ”Förlåt.”

  ”GÅ UPP PÅ DITT RUM!”

  Christopher gick upp på sitt rum. Han visste inte att så fort han stängde dörren skulle hans mamma må mycket sämre än han själv gjorde. Hon avskydde att vara hård mot honom, men eftersom hon inte ville uppfostra honom med läderbältet, på det sätt hon själv hade blivit uppfostrad, var detta den bästa uppfostringsmetoden hon hade att tillgå. Hon kunde inte låta honom dö. Hennes regler var fortfarande i svart och vitt. Hon kunde inte tillåta någon gråzon. Och hon kunde inte släppa ut honom i en skog där de hade hittat ett barns skelett.


TxText:
  Han straffades hela dagen. Förutom en kort paus för stekta ostsmörgåsar och en huvudvärkstablett fick han stanna på sitt rum. Ingen teve. Inga böcker. Han bara låg på sängen och tittade på det silverinramade fotografiet av sin far. Hon undrade om han önskade att hans far fanns hos honom. Kanske hade hans far kunnat förklara vad det var som pågick inom honom. Kanske hade hans far fått höra sanningen av honom. Strax före läggdags kom hon in på hans rum.

  ”Du”, sa hon. ”Jag är fortfarande arg på dig, men jag ber om ursäkt för att jag skrek åt dig.”

  ”Det är okej”, sa han.

  ”Nej, det är det inte. Vi ska inte ha några hemligheter för varandra. Och om det ska funka får vi heller inte skrika åt varandra. Förstår du?”

  Christopher nickade.

  ”Du kan berätta vad som helst för mig. Det vet du, va?”

  ”Ja, det vet jag”, sa han.

  Hon avvaktade för att se om han tänkte berätta. Men Rom byggdes inte på en dag.

  ”Jag älskar dig”, sa han till slut.

  ”Jag älskar dig också.”

  Sedan kysste hon hans panna, stängde dörren om sig och gick bort genom hallen. Hon slog på Tonight Show för att få tänka på något annat en stund. Programledaren drog en massa skämt, men Kate Reese skrattade inte åt något av dem. Hon bara blängde på skärmen och spelade upp ett gräl med sin son i huvudet.

  ”Du ljög för mig. Du har fortfarande inte berättat allt för mig. Det vet jag. Du vet att jag vet det. Så vad är det som pågår inuti ditt huvud, Christopher?”


TxText:
  Och när hon blundade för att somna kunde hon nästan höra hans svar.

  Det måste du själv ta reda på.





  Kapitel 29

  Sheriffen gick ensam in i skogen. Det var torsdag kväll. Det kändes inte som Thanksgiving i luften. Det var för varmt, för torrt, för perfekt och ljuvligt. Det enda tecknet på att det var höst var färgen på löven. Gula och blodröda. Stigarna var mjuka under hans läderkängor. Det var dödstyst.

  Det var något som inte stämde.

  Det hade gått fem dagar sedan skelettet upptäcktes och han kunde inte sätta fingret på vad det var han kände. Han tänkte på poliskommissariens hund i Hill District. Ibland satte sig Shane plötsligt upp och började skälla utan orsak. Kommissarien sa alltid: ”Tyst med dig. Det är ingenting där.” Men kanske fanns det något där, trots allt. Hundvisslor har en tonhöjd som bara hundar kan höra.

  Kanske finns det också saker som bara hundar kan se.

  Sheriffen förstod inte varför han tänkte den sortens tankar. Han var en praktiskt sinnad man. För honom var det en utredning som vilken som helst. Förvisso gällde den ett dött barn och alltså en förskräcklig tragedi. Men det var ingenting nytt för honom. I storstaden dör det folk varenda vecka. Även barn. På sitt förra jobb hade han sett barn som bodde bland smuts och i garderober och källare. Han hade sett så hemska saker att det krävt flera obligatoriska besök hos poliskontorets egen terapeut för att bearbeta de bilderna.

  Förutom flickan med de målade naglarna.

  Henne skulle han aldrig glömma.


TxText:
  Men varför tänkte han så mycket på henne den här veckan?

  Det kunde han inte förklara.

  Inte heller kunde han förklara den inre röst han hörde. Den som sa att det här fallet var extra viktigt. Det var en sak som folk inte begrep om polisarbetet. De kunde se på teve att ett brott hade begåtts och tro att det fanns resurser till att låta tio poliser jobba heltid med en och samma mordutredning. I verkligheten gällde det att prioritera. Att fördela resurserna. Det var sheriffen bra på. Ibland för bra. Men den här gången var det en röst inom honom som sa att han skulle satsa allt han hade. Så när skelettet hade upphittats bad han någon om en tjänst.

  Hans gamla vän Carl var lika bra på rättsmedicin som han var dålig på att motionera. Och eftersom det var ett barn som skulle undersökas bad sheriffen Carl att komma till brottsplatsen med en gång trots att det var söndag. Dubbel timpenning, så fan heller. Han ville veta allt som fanns att veta om det här skelettet. Om det fanns någon som kunde hjälpa honom med det så var det Carl.

  Den federala polisen vid Langley hade försökt stjäla honom flera gånger genom åren, men Carls fru var betydligt läskigare än FBI.

  ”Staten kan dra åt helvete, Carl. Jag lämnar inte min mamma i Homestead!” Nog om den saken.

  När Carl anlände gick de båda omkring och jämförde anteckningar. Båda trodde att det var ett barn på sju eller åtta år eftersom framtänderna saknades. Och båda trodde att liket hade begravts för länge sedan. Hur annars skulle man förklara trädrötterna som slingrade sig runt skelettet som en orm?


TxText:
  Sent på kvällen körde Carl och hans team iväg med kvarlevorna för att göra en obduktion i den mån det var möjligt. Carl sa att han hade fullt upp under Thanksgiving, särskilt eftersom hans svärmor skulle köras till kyrkan tre gånger under veckan, men han skulle försöka klämma in arbetet och höra av sig till sheriffen senast på fredagen.

  Sheriffen ägnade resten av veckan åt att hantera sidoeffekter. Invånarna i en storstad höjer inte på ögonbrynen när de får höra om ett lik. Men det här var en småstad. Och i en småstad blir folk rädda.

  Rädda som flickan med de målade naglarna.

  Sheriffen skakade av sig tanken och tittade framför sig på stigen. Det stod en hjort och betade intill en liten bro som hämtad ur De tre bockarna Bruse. Oj, det hade gått många år sedan han tänkte på den sagan. Han hade varit så rädd för det där trollet när han var liten. Lika rädd som Hans och Greta var för häxan.

  Lika rädd som flickan med de målade …

  ”Sluta! Skärp dig nu!” sa han högt till sig själv.

  Sheriffen visste inte riktigt vad det var han letade efter. Han och hans underordnade hade trots allt finkammat hela skogen under veckan, trots våldsamma protester från mr Collins. Det var inte mycket de hade hittat. Inga ristningar. Inga konstiga symboler. Ingenting som tydde på att skogen beboddes av någon sekt eller seriemördare.

  Där fanns bara en massa träd.

  Och lite hjortar.

  Och en hel del ölburkar.

  Det var förstås väntat. Så snart ryktet om skelettet spreds började de makabert nyfikna (det vill säga tonåringarna) tillbringa allt mer tid i skogen och dricka öl. Ett förbaskat snokande, tänkte han. De lämnade burkar efter sig överallt. Han sa åt sina underordnade att börja samla ihop burkarna för att kompensera för all dubbel timpenning som man hade budgeterat för. Då skrattade de bara. Och när han själv inte skrattade började de samla burkar.


TxText:
  Sheriffen kom fram till gläntan.

  Han tittade upp på molnen som drev på himlen. En sådan skön kväll för att vara november. Det var ofattbart att det var mindre än en månad till jul. Han stirrade på trädet som stod mitt i gläntan. Det såg ut som en hand som sträckte sig upp mot himlen. En del av grenarna var starka. Andra var krokiga som ledbrutna fingrar.

  Sheriffen gick fram till Christophers koja. Han kunde fortfarande inte fatta hur sofistikerad den var för en sjuåring. Stegen. Grunden. Hela konstruktionen. Kate Reeses son var ett geni. Det var som ett riktigt hus.

  Men den här gången såg kojan annorlunda ut.

  Som om någon hade arbetat med den hela veckan.

  Men på marken fanns inga fotspår.

  Inga bevis.

  Bara en vit plastpåse som hängde och fladdrade på en låg gren.

  Sheriffen rörde vid trädet. Barken var sval och sträv. Som på träden han klättrade i när han gick i grundskolan. Hans första kyss hade ägt rum vid ett likadant träd. Justine Cobb hade tandställning och sommarklänning och vackert blont hår.

  Precis som flickan med de målade naglarna.

  Pappa.

  Sheriffen tog bort sin hand från trädet. Han skakade av sig spindelväven och försökte återfå koncentrationen. Han tog bort den vita plastpåsen med avsikten att knöla ner den i fickan och senare kasta den i en skräpkorg. Men istället stod han snart och svängde påsen i luften som ett barn som försöker vänja sig vid en ny basebollhandske. Igen och igen och igen och

  Knak.


TxText:
  Sheriffen vände sig om. Han såg en hjort som stirrade på honom. Sheriffen tittade ner på den vita plastpåsen. Plötsligt ville han fort som fan ut ur skogen. En inre röst sa åt honom att fly. Omedelbart. Det var inte ett hot.

  Det var en varning.

  Han satte tillbaka påsen på grenen och skyndade iväg. Han sprang snabbt genom gruvtunneln som skymde gläntan från andra sidan av skogen. Han tände ficklampan och såg initialer som ristats in i metallskenorna. Gamla namn som hieroglyfer sprejade på träbjälkarna. På väg ut ur gruvan stördes han av en annan upptäckt.

  Ett övergivet kylskåp.

  Han förstod inte hur hans underordnade kunde ha missat detta, och det skulle de allt få höra när han kom tillbaka. Ett barn skulle kunna få för sig att leka inuti kylskåpet, råka stänga in sig och kvävas.

  Sheriffen gick fram till kylskåpet. Det var stort och vitt och gammalt och rosten i kanterna påminde om grånande tinningar. Ordet ”tinning” fick honom att tänka på tinnar och sedan på kyrktorn och Carls svärmor. Kylskåpet var inrett som ett bo. Han kunde inte avgöra om det tillhörde en fågel eller en tvättbjörn. Han såg inte skymten av vare sig det ena eller det andra. Han tog tag i kylskåpsdörren för att stänga den.

  Det var då som ormen hoppade fram.

  Det var en skallerorm. Hopringlad. Den väste åt honom. Ssssss. Ssssss. Ssssss.

  Sheriffen backade undan. Ormen slingrade sig mot honom. Väste och skallrade som en babyskallra. Sheriffen snubblade på en nedfallen trädstam och föll till marken. Skallerormen kom närmare. Visade gifttänderna. Redo att hugga. Sheriffen drog sin revolver just som ormen skulle kasta sig mot hans ansikte.


TxText:
  Pang.

  Ormens huvud exploderade av kulan.

  Sheriffen stod och såg på ormen som ryckte på marken. Hopslingrad som trädgrenarna runt barnets skelett. Efter ett extra skott mot kroppen för att ”vara på den säkra sidan” gick sheriffen för att stänga kylskåpsdörren. Men först tittade han in i kylskåpet på nytt och fick denna gång se små skallerormsungar som låg och vred sig i sina äggskal. Han stängde dörren om dem och undersökte sedan sin hals så att ingenting slingrade sig runt den.

  Han gav sig snabbt bort därifrån och la på minnet att han skulle ringa till skadedjursbekämpningen och be dem skicka ut sitt team. Han hade ingen aning om varför det fanns ormungar i november. Det var länge sedan det var vår. Under vintern föddes ingenting.

  Det var något som inte stämde.

  Han kunde inte se det, men han kände det på samma sätt som poliskommissariens gamla hund hörde tonen från visslan. Det lät som vinden. Men ändå inte riktigt som vinden. Mer som en orm som låg hopringlad bland grenarna i ett träd. Som … som …

  Ett osynligt väsande.

  Sheriffen gick snabbt ner för backen till byggarbetsplatsen. Det var stubbar överallt. Spillror av döda träd. Enorma rötter uppslitna ur den frusna jorden. Flera bulldozrar stod parkerade utmed vägen. På dörrarna satt logotypen för Collins byggfirma. Bulldozrarna stod kvar där livlösa efter att sheriffen hade spärrat av skogen för utredningens skull. Mr Collins hade redan engagerat sina advokater i ärendet och om sheriffen visste något om makt och politik (vilket han gjorde) skulle byggarbetet snart återupptas. Inom kort skulle mr Collins förvandla träden till virke att bygga hus av. Sågspånen skulle skickas till ett annat företag för att blandas med lättantändligt lim och bli till falska vedträn att bruka vid jul. Det var som om mr Collins tvingade Mission Street Woods att gräva sin egen grav. Trots att skogen var så enorm kunde den knappast göra motstånd.


TxText:
  Sheriffen gick under avspärrningstejpen. Förbi kalhygget som mr Collins hade skapat redan i september. Stubbarna såg ut som små gravstenar som i slutänden ingen skulle besöka.

  Som graven för flickan med de målade naglarna.

  På vägen tillbaka till polisstationen tittade sheriffen på små regndroppar som föll från molnen ner på hans vindruta. Han tänkte på hur härligt han hade haft det med Kate Reese för bara fem dagar sedan. Herregud, det kändes som ett år sedan. Han ville träffa henne igen, men först skulle hon fira Thanksgiving med sin son. Och på fredag skulle de ha sin filmkväll. Så det fick vänta till söndag då hon kanske kunde hitta en barnvakt och radera hans helvetesvecka med två timmar av sin tid. Hon hade varit så vacker i lördags. I sin nya klänning från köpcentret i Grove City. Och i läppstift.

  Som flickan med de målade naglarna.

  Pappa.

  När telefonen ringde hoppade han nästan högt.

  Det var Carl.

  ”Hej Carl, du är en dag för tidigt. Det förvånar mig att du ringer under Thanksgiving.”

  ”Det skulle inte förvåna dig om du kände min svärmor”, sa han.

  Sheriffen skrattade inte. Det skämtet hade han hört så länge han känt Carl.

  ”Vad har du att berätta?” frågade sheriffen.

  Carl satte igång sin vanliga tekniska harang. Sheriffen undrade varför genier aldrig kunde prata som vanligt folk. Men kanske var det just det som gjorde dem till genier. Efter tio minuters svada om biologiska uppgifter och dna och kol som umgås med faktoider kunde sheriffen pussla ihop vad som fanns att veta om skelettet.


TxText:
  Barnet var omkring åtta år.

  Barnet var en pojke.

  Barnet hade legat i jorden i cirka femtio år.

  Mest imponerande av allt var att Carl hade lyckats fastställa dödsorsaken.

  Det fick sheriffen att häpna. Det hade skett stora tekniska framsteg under hans två decennier i tjänsten. Ändå hade han aldrig hört talas om att man kunde fastställa dödsorsaken när allt som fanns att tillgå var ett femtio år gammalt skelett.

  Men den här gången kunde man verkligen det.

  Carl kom fram till att det berodde på något i jorden. Med tillräckligt mycket tryck förvandlas kol till diamant. Så kanske hade det med kolgruvan att göra. Eller trädrötterna. Eller någon temperaturreglering som han ännu inte förstod. Ett medicinskt mysterium som en dag skulle vara lika självklart som fingeravtryck eller dna. Vad det än var så hade det hållit tillräckligt mycket av hjärnan konserverad.

  Obduktionen hade gett klara besked.

  Sheriffen var beredd på vad som helst. Ett knivhugg. Ett gevärsskott. Han hade sett värre saker än så. Mycket värre. Men när Carl berättade den verkliga dödsorsaken för honom trodde han inte sina öron. Han tittade på telefonen i sin hand.

  ”Carl, jag tror att jag har dålig mottagning. Kan du upprepa det där?”

  ”Offret begravdes levande.”





  Kapitel 30

  På andra sidan skogen satt Christopher med sin mamma vid middagsbordet för att fira deras första Thanksgiving i det nya huset. Det var inte den festliga tillställning de båda hade hoppats på.

  Och det var helt och hållet hans fel.

  Christopher åt knappt av maten. Han sa till sin mamma att det var huvudvärken som gjorde att han inte var hungrig, men sanningen var att han inte ville bli sömnig. Och när han hade ätit tillräckligt mycket äppelpaj för att inte väcka några misstankar såg de i tystnad på A Charlie Brown Thanksgiving innan de gick och la sig. När hon hade stoppat om honom och gett honom en puss och förgäves försökt sätta igång ett samtal gick hon till slut in till sig. Christopher hörde henne sätta på teven. Han fick vänta flera timmar innan hon stängde av den igen. Och somnade. Och det blev säkert. Då steg han upp.


TxText:
  Som han hade gjort hela veckan.

  Han gick till sin byrå för att ta på sig varma kläder. Han drog på sig dem ovanpå pyjamasen, klädde sig i flera lager för att försäkra sig om att han skulle kunna arbeta utan att frysa. Han stoppade kudden under täcket för att få det att se ut som om han fortfarande låg där.

  Sedan smög han på tå nerför trappan.

  När han avverkat alla knarriga trappsteg drog han på sig stövlarna och gick ut genom skjutdörren i glas. Han tittade upp mot den svarta himlen. Han såg en stjärna falla genom molnen. Christopher gick över gräsmattan bort till skogsbrynet. Samma skog som sheriffen hade spärrat av, vilket gjorde det omöjligt för mr Collins att bygga där. Och möjligt för Christopher att få kojan klar till jul.

  det var därför jag visade skelettet för dig

  det hade jag inte gjort annars

  jag vill inte skrämma dig, christopher

  Christopher hade kunnat hjälpa sheriffen med utredningen. Han visste hur han hade hittat skelettet. Han visste att det hade legat där länge. Han trodde sig till och med veta namnet på pojken som dog. Men det kunde han inte berätta för de vuxna. För då skulle de till slut fråga honom hur han visste allt det där. Och då fanns det bara ett ärligt svar.

  ”För att min osynlige vän har berättat det.”

  Det fanns stunder då Christopher hade svårt att skilja på fantasi och verklighet. Han var smart nog att förstå att antingen fanns den snälla farbrorn på riktigt eller också var Christopher en knäppgök som vandrade omkring i skogen ensam.


TxText:
  Men Christopher fortsatte ändå att bygga kojan.

  Det kändes som om huvudet skulle slitas itu om han inte gjorde det.

  Ibland var huvudvärken molande. Ibland skarp. Och ibland kunde han ta huvudvärkstabletter hela dagen utan att det gjorde någon som helst skillnad. Huvudvärken var nu en del av hans liv. Precis som skolan och Froot Loops och Bad Cat på teve på lördagsmorgnarna. Det enda som gjorde huvudvärken uthärdlig var att arbeta med kojan.

  Så det gjorde han. Natten efter Thanksgiving. Och natten därpå. Och natten därpå.

  Han fick aldrig huvudvärk vid kojan.

  Han fick aldrig huvudvärk i närheten av den snälla farbrorn.

  Varje kväll under veckan som följde väntade Christopher på att hans mamma skulle stänga av teven. Sedan la han kudden under täcket, tog sin jacka och sina vantar och sprang ut till kojan för att hamra in ännu en spik eller måla ännu en vägg. Och fortsätta prata med den vita plastpåsen. Han stannade ute tills hans händer var för avdomnade för att kunna måla med. För ömma för att hamra med. Och sedan, i gryningen, rusade han tillbaka till huset för att ligga i sängen när hans mamma steg upp. Utmattningen lämnade sådana spår att han så småningom såg sig tvungen att använda sin mammas smink under ögonen för att hon skulle tro att han fortfarande sov om nätterna.

  Men han fortsatte att bygga.

  Han vågade inte sluta.

  Tröttheten kom till slut ikapp honom efter fredagens filmkväll. Hans mamma hade serverat honom en enorm portion spaghetti med köttbullar och sedan bullar och glass till efterrätt. När han väl kom fram till kojan föll ögonlocken redan ihop av sig själva.


TxText:
  Christopher försökte övervinna tröttheten. Han behövde hålla sig vaken. Han behövde släpa bort fönsterrutorna till kojan. Han behövde lägga klart taket. Han behövde … sova. Jag får inte. Men du är ju så trött. Nej, det är jag inte. Då kanske du bara ska vila ögonen en stund. Ja. Det räcker. Bara lägg dig här vid trädet. Bli kvitt huvudvärken genom att vila ögonen en liten ssssssstund.

  När han till slut vaknade på lördagsmorgonen var han tillbaka i sängen. Han visste inte hur han hade hamnat där. Det irriterade Christopher att han hade låtit en hel natt passera. Men det fanns ingenting att göra åt saken. Hans mamma skulle vara hos honom hela lördagen. Så han kunde inte smita iväg till skogen. Han kunde inte prata med den snälla farbrorn. Han var tvungen att uthärda huvudvärken tills det blev natt.

  Så Christopher gick nerför trappan. Han gick fram till köksskåpet där hans mamma förvarade sin burk med extra starka huvudvärkstabletter. Han tog fyra av dem och tuggade dem som om de var chokladpastiller. Den kritiga smaken var förfärlig. Så han tog fram paketet med Froot Loops. Det var ett nytt paket. Inget löst socker. Men när Christopher slog upp flingorna trillade en speciell överraskning ut. Det var en liten Bad Cat-figur i plast. Christopher la den på köksbänken och log. Ett sällsynt ögonblick av glädje innan huvudvärken knackade på dörren igen. Han tog ut mjölkpaketet, dränkte flingorna i mjölk och stirrade sedan på bilden av Emily Bertovich. Han la på minnet att han skulle fråga den snälla farbrorn varför hennes bild verkade förändras en aning för varje nytt mjölkpaket de köpte.


TxText:
  Christopher ställde tillbaka mjölken i kylskåpet och gick och satte sig för att se på tecknat på teve, som vanligt på lördagsmorgnar. Han mindes att han som mindre ofta hade stängt av teven och trott att han skulle vara på samma ställe i programmet när han satte på den igen. Det tog honom ett tag att förstå att Bad Cat och alla andra teveprogram fortsatte utan honom. Det gjorde honom ledsen, men hans mamma tröstade honom med att säga att även han gjorde saker och att resten av världen skulle bli tvungen att ta igen vad den missat av honom.

  Christopher slog på teven. Hans favoritprogram på lördagsmorgnar hade just börjat.

  Bad Cat.

  Det gjorde Christopher så glad. Avengers -serien var förvisso hans nya favoritfilmer, men Bad Cat skulle alltid vara hans favoritprogram på teve. Han hann precis se förtexterna. En stor parad med alla rollfigurerna som kom marscherande på Broadway medan de sjöng.

  Vem är ingen annan lik?

  Vem är rätt och slätt unik?

  Vem har alltid bäst replik?

  Bad Cat!

  Vem är hatti-fnattigast?

  Vem är katti-kattigast?

  Vem är spatti-skrattigast?

  Bad Cat!

  Bad Cat!

  Bad Cat!

  Sedan sprang Bad Cat före i paraden och skrek: ”Är ni inte klara snart? Jag försöker äta!”

  Christopher skrattade varje gång, helt enkelt för att det var så roligt. Den här gången skrattade han högre än vanligt, för efter den stressfyllda veckan var det något som behövde komma ut, som ångan när det visslade om mammas tekanna.

  Programmet började. Christopher blev lite besviken eftersom det var en repris på avsnittet där Bad Cat stjäl fisk från betjänten till en rik kattdam som han är kär i. Christopher hade redan sett det ett dussin gånger, men det var alltid roligt när betjänten jagade Bad Cat och skrek ”Kom tillbaka, Gato!” och Bad Cat ropade tillbaka: ” Mister Gato, om jag får be!” Så Christopher såg avsnittet ändå.


TxText:
  Men den här gången var det annorlunda.

  Bad Cat sa aldrig de där replikerna. Istället såg Christopher honom hela tiden titta in i kameran. Plötsligt stannade Bad Cat upp och sa:

  ”Åh … hej, Christopher. Tycker du om programmet?”

  Christopher såg sig omkring på den tomma nedervåningen. Hans mamma låg fortfarande och sov en trappa upp. Han var helt ensam.

  ”Var inte orolig för din mamma. Det är bara vi här. Var inte rädd. Hur är läget, kompis?” frågade Bad Cat med vänlig röst.

  ”Hur vet du vad jag heter?” viskade Christopher efter en stund.

  ”Skojar du? Du är ju mitt största fan! Det är klart att jag vet vad du heter. Jag har hört att mitt program är det bästa du vet. Jösses, så trevligt! Tack!” vrålade Bad Cat.

  ”Sch! Du väcker min mamma.”

  ”Äsch, nu pratar du i morrhåren. Din mamma snackade i telefon med sheriffen i flera timmar efter att du somnade. Jösses, så trevlig han är. Mycket bättre än Jerry, eller hur?”

  Christopher kände hur håren reste sig i nacken.

  ”Hur vet du vem Jerry är?”

  ”Jag vet allt om dig, kompis. Jag vet att Jerry letar efter din mamma. Oj vad han skulle göra henne illa om han hittade henne. Det kan vi inte tillåta, eller hur?”

  ”Nej”, sa Christopher.

  ”Jösses, så modig du är. Din mamma har gjort ett bra jobb med att uppfostra dig. Hon måste vara väldigt stolt över dig. Så var inte rädd. Jag lovar, vi ska skydda henne. Inga bråk. Inget strul.”


TxText:
  ”Hur då?” frågade Christopher.

  Bad Cat tittade åt vänster och höger. Försökte titta ut ur teveapparaten, som runt en kurva med skymd sikt.

  ”Jösses, Christopher, jag är rädd att tiden är på väg att rinna ut. Jag ska berätta för dig hur vi ska skydda din mamma, men först måste jag ställa en fråga, okej?”

  Christopher nickade. Bad Cat kisade mot honom.

  ”Hur hittade du skelettet?”

  Christophers hjärta började bulta hårdare.

  ”Va?” sa han.

  ”Någon visade för dig var skelettet fanns, eller hur? Vem är det som hjälper dig? Jösses, vi behöver veta.”

  ”Ingen”, ljög Christopher.

  ”Det är nog inte riktigt sant. Jag tror att någon berättade för dig om det där gamla skelettet. Jag behöver veta vem, kompis. Ja, jösses. För det börjar bli riktigt jobbigt här inne. Hon är så arg nu. Jösses … så arg hon är.”

  ”Vem då?”

  ”Jag är ledsen, kompis, men det kan vi inte säga. Då råkar vi illa ut. Hon gormar om att vi ska ta reda på vem som hjälper dig. Allt det där skrikandet gör ont i öronen. Så det skulle bli väldans mycket trevligare här inne om du bara berättade för oss hur du hittade skelettet. Du kan berätta för gamla Bad Cat. Det blir vår lilla hemlighet.”

  ”Det var ingen som berättade det för mig. Jag grävde efter en skatt.”

  ”Nej du, underbarnet, nu blir jag fan besviken på dig. Det där är samma lögn som du drog för sheriffen och för din mamma. Du vill väl inte att det går som för Pinocchio, va? När han ljög växte näsan. Vill du veta vad som händer om du ljuger?”


TxText:
  ”Vad?”

  ”Om du inte berättar för mig vem det är som hjälper dig kommer något hemskt att hända med din mamma.”

  Christopher kände samma sorts klump i halsen som den gången han försökte svälja en spelkula och nästan kvävdes. Han blev röd i ansiktet.

  ”Vad kommer att hända med henne?” frågade han.

  ”Det kan jag inte berätta, men om du höjer på teven så kan jag visa dig. Kan du höja volymen, är du snäll?”

  Christopher tog upp fjärrkontrollen och höjde volymen.

  ”Nej, jösses, Christopher. Inte på fjärrkontrollen. På själva teven. Annars fungerar det inte.”

  Christopher tvekade, men han måste få veta vad som skulle hända med hans mamma. Han gick långsamt fram till teven.

  ”Såja, kompis. Det är okej. Jag bits inte.”

  Christopher sträckte fram handen mot volymknappen. Det lyste i ögonen på Bad Cat. Han slickade sig om munnen. ”Jösses, vad vi ser fram emot att träffa dig, kompis. Hon kommer att visa dig allt.”

  Bad Cat sträckte fram sin tass mot skärmens yta. Mot volymknappen. Mot Christopher.

  ”Allt du behöver göra är att röra vid skärmen, så ska vi rädda din mamma tillsammans. På hedersord. Jag svääääär.”

  Han sträckte fram sin hand mot Bad Cats tass. De var bara några centimeter ifrån varandra. Fingrarna och klorna nästan rörde vid varandra. Huvudvärken började försvinna. Och Christopher hörde ett surrande.

  ”Christopher!” ropade hans mamma. ”Vad har jag sagt om att sitta sådär nära skärmen?”

  Christopher öppnade ögonen och vände sig om. Där stod hon. Klädd i morgonrock. Hon såg förvirrad ut. Han satt med näsan bara två eller tre centimeter från skärmen.


TxText:
  ”Förlåt, mamma”, sa han.

  ”Ja, ja. Men ät din frukost vid bordet som en vanlig människa. Du är väl ingen apa?”

  Christopher nickade och vände sig tillbaka mot teven. Bad Cat stirrade inte längre på honom. Han blev jagad av betjänten.

  ”Kom tillbaka, Gato!”

  ”Mister Gato, om jag får be!” sa Bad Cat. Sedan sprang han ner i kloakerna och tog den utsökta fisken med sig.

  Christopher satt vid köksbordet och åt sina flingor medan hans mamma gjorde äggröra åt sig själv. Han tittade på henne, livrädd för vad som skulle hända med henne. Han skulle ha sagt något om det inte var för att han visste att han var iakttagen.

  Antingen det, eller också var han helt galen.

  Christopher ville tro att alltsammans bara var hans fantasifoster (dock inte hans ”fantasifaster”). Det gällde i synnerhet Bad Cat. Christopher hoppades att han var galen precis som sin far. Och att den bländande huvudvärken bara var blixtarna som brukade få hans pappa att ”dansa konstigt”. Det var vad mamma brukade kalla hans anfall. Pappa tog tabletter mot dem och ibland gjorde tabletterna att han inte gick upp ur sängen på flera veckor. Mamma tog hand om honom, men hon var tvungen att jobba sent på restaurangen.

  Och så dog han i badkaret.

  Sent den kvällen, när hans mamma hade stängt av Saturday Night Live, smög Christopher ut ur huset och gick till Mission Street Woods. Han ignorerade andetagen som lekte kurragömma med vinden och han sprang till trädet.

  ”Är du där?” frågade han den vita plastpåsen.


TxText:
  Det kom inget svar.

  ”Snälla, svara mig. Jag är rädd”, sa han. ”Vad var det där? Vem är hon? Vad tänker Bad Cat göra mot min mamma?”

  I det ögonblicket steg Christopher ut ur sig själv och blev en utomstående betraktare. Vad han såg var en liten pojke som stod på knä och bad en vit plastpåse att förklara sådant som ingen rimligen kunde förklara. Om han fick välja mellan att detta var på riktigt och att han var galen, hade han valt att vara galen. För även om hans mamma skulle bli ledsen över att hennes son var lika galen som hennes avlidna make hade varit, skulle hon åtminstone inte råka ut för något hemskt.

  ”Är jag galen?” frågade han den vita plastpåsen.

  Inget svar.

  ”Snälla, säg att jag är galen.”

  Tystnad.

  Christopher satt där hela natten och bad den vita plastpåsen om ett svar som aldrig skulle komma. Den snälla farbrorn verkade ha försvunnit. Christopher visste inte var han hade tagit vägen. Kanske höll han sig gömd någonstans. Kanske var han på flykt från Bad Cat. Eller också var han bara en vit plastpåse. Hur det än var så var Christopher ensam.

  När dagens ljus syntes på himlen sprang han tillbaka till sängen, kröp ner under täcket och låg och stirrade på det silverinramade fotografiet av sin pappa. Ju mer han tittade på sin far som stod och log intill julgranen, desto mer upprepade sig frågan i hans huvud som en gammal skiva som hakat upp sig. Är jag galen? Är jag galen? Är jag galen? Tjugo minuter innan hans mammas väckarklocka ringde för att de skulle hinna till kyrkan, blundade Christopher till slut. Och strax innan han somnade tyckte han sig höra en svag viskning. Det kunde ha varit en tanke. Det kunde ha varit en röst. Kanske var det ingetdera. Allt han hörde var …


TxText:
  Bygg färdigt kojan så får du veta.





  Kapitel 31

  ”Är du galen? Jag fick utegångsförbud i en hel vecka. Pappa var på väg att ta HBO ifrån mig”, viskade Konstige Ed.

  Christopher följde Konstige Ed över kyrkans parkering medan deras föräldrar ropade hej åt varandra.

  ”Du förstår inte. Vi måste bli klara”, sa Christopher.

  ”Har du pengar till HBO?” frågade Konstige Ed.

  ”Nej.”

  ”Då får du bygga klart den på egen hand.”

  De gick in i kyrkan, och efter att ha haft utegångsförbud hela Thanksgiving (och för säkerhets skull också hela veckan därpå) fick killarna uthärda en extra lång mässa. Fader Tom pratade om att Jesus älskar Mellanösterns flyktingar. Men det enda Christopher la märke till var hur folk stirrade på honom. Och viskade.

  ”Det var den där lilla pojken som hittade skelettet.”

  ”Det var de där pojkarna som var på nyheterna.”

  ”De var i tidningen också.”

  ”Han vann på lotto för ett par månader sedan.”

  Christopher fick huvudvärk av deras röster. För varje minut han var borta från trädet blev huvudvärken värre. Vid ett tillfälle växlade fader Tom från engelska till latin. Språket virvlade omkring i Christophers huvud. Diem betydde ”dag”. Han förstod orden. Men de kom med en oerhörd våg av smärta.

  O Deus Ego Amo Te

  ”O Gud, jag älskar dig”, visste Christopher att det betydde.

  När mässan var slut gick Konstige Eds mamma ut på parkeringen och tände en cigarett. Hon drog in röken hårt och blåste ut ett moln.

  ”Herregud, vilken lång mässa”, sa hon. ”Förstår inte fader Tom att vi måste köpa julklappar?”


TxText:
  Hon sa det utan ett uns av ironi i rösten, vilket Christophers mamma erkände gjorde hennes kärlek till Betty ännu större. Sedan, efter att Betty köpt varenda kanelkaka i välgörenhetsståndet, ville hon bjuda alla på pizza för att fira de goda nyheterna.

  ”Vilka goda nyheter?” frågade Christophers mamma.

  ”Att Eddie slipper gå i idiotklassen!” sa hon.

  ”Hörru du!” protesterade Ed.

  ”Förlåt, älskling, men så var det ju. Du gick i idiotklassen”, sa hon och klappade honom på huvudet. ”Men den där mrs Henderson måste vara ett geni för nu läser du på en fjärdeklassares nivå. Vi är så stolta. Eller hur?”

  ”Så stolta, så stolta”, sa Konstige Eds far medan han kollade in höjdpunkterna från Steelers match på telefonen.

  Christopher såg sin mamma låsa undan informationen om Konstige Ed någonstans i minnet. Sedan slog de båda familjerna följe med Matt och Mike och deras två mammor, som just blivit klara med ”vad det nu är som lutheraner gör”, med Bettys ord, vid sin kyrka utmed Väg 19.

  De må ha haft en annan religion, men än sen då? Samma Gud. Samma pizza.

  Medan de vuxna delade en kanna Iron City-öl spelade killarna tevespel.

  ”Jag behöver bara hjälp med fönstren och taket”, sa Christopher. ”Resten kan jag göra själv.”

  ”Ledsen, Chris. Vi fick utegångsförbud av mamma”, sa Matt.

  ”Ja”, sa Mike som ville se deras gamla efterrättsrutiner återinförda.

  Men Christopher gav inte upp. Huvudvärken tillät inte det. Efter att hans mamma gått och lagt sig den kvällen försökte han bära rutorna uppför stegen på egen hand. Men de var för tunga. Så Christopher la dem åt sidan och försökte lägga taket istället, men också det var omöjligt att göra ensam. Han hade nått gränsen för vad ett ensamt barn kan klara av. I samma stund som han slutade bygga kom huvudvärken tillbaka riktigt ordentligt.


TxText:
  Och den snälla farbrorn syntes inte till någonstans.

  Nästa dag träffade Christopher sina vänner i klassrummet.

  ”Taket är ett jobb för fyra. Jag klarar det inte ensam”, envisades han.

  ”Du hörde väl vad vi sa? Vi har utegångsförbud”, sa Mike irriterat.

  ”Just det, Chris. Lämna oss ifred. Du beter dig som en galning”, sa Konstige Ed. ”Och du ser ut som ett spöke. Se till att få lite sömn.”

  Christopher tittade på Matt, den ende han visste att han kunde lita på. Matt satt tyst och tittade ner i bänken.

  ”Matt?” sa han.

  ”Lämna min bror ifred”, sa Mike.

  ”Låt honom svara för sig själv”, sa Christopher till Mike.

  Mike vägde tio kilo mer än han själv, men det struntade Christopher i. De båda killarna spände ögonen i varandra. Matt ville inte att det skulle bli bråk.

  ”Sätt er. Vi har redan problem så det räcker”, sa Matt.

  Christopher vände sig mot honom. Han såg honom stint i ögonen.

  ”Tänker du hjälpa mig eller inte?”

  Matt satt tyst. Han tittade upp på sin bror.

  ”Nej, Chris. Jag är ledsen.”

  Huvudvärken tvingade ur honom orden innan han ens hunnit tänka dem.

  ”Då kan du dra åt helvete”, sa Christopher.

  Han skämdes i samma stund som han sa det. Han visste inte längre vad han gjorde. Mot slutet av dagen skrek huvudet av smärta. Det hjälpte inte att han snodde med sig sin mammas starka huvudvärkstabletter till skolan och åt dem som godis hela dagen. Det hjälpte inte ens att dagens sista lektion var inställd så att barnen fick gå ut i lekparken och glädjas åt ett speciellt evenemang. Christophers huvudvärk ville inte försvinna.


TxText:
  Inte ens för Ballongderbyt.

  Han såg sig omkring i lekparken, såg alla barnen i sina vinterjackor och mössor. Var och en höll i en färgglad ballong med ett litet kort fäst i änden av snöret. Mrs Henderson bad alla att skriva sitt namn på kortet med skolans kontaktuppgifter på. Den vars ballong färdades längst vann tävlingen. Vem det var skulle barnen få veta den sista dagen innan jullovet. Plötsligt kom han att tänka på mrs Keizer när hon smög sig på honom på sjukhuset och skrek: ”Döden kommer! Döden är här! Vi ska dö på juldagen!”

  Gråt inte.

  Huvudvärken var så fruktansvärd. Han skulle aldrig bli klar med kojan. Så antingen skulle Bad Cat göra hans mamma illa, eller också var han helt från vettet.

  Gråt inte.

  Christopher försökte skaka av sig smärtan och bara skriva sitt namn. Men en tår föll ner på kortet och smetade ut blyertsen.

  Sluta gråta, ditt småglin.

  Men det kunde han inte göra. Så istället gömde han sig bakom rutschkanan, satte händerna för sitt bultande huvud och började snyfta. Efter en stund kände han hur en skugga la sig över hans ögonlock. Han tittade upp och såg Matt lägga en hand på hans axel.

  ”Vad är du ledsen för?”

  Christopher kunde inte tala. Han bara fortsatte gråta. Mike och Konstige Ed kom springande.

  ”Vad är det?” frågade Mike. ”Är det Brady? Jag ska döda honom.”

  Christopher skakade på huvudet. Nej, det var inte Brady. Konstige Ed såg sig omkring. Lite paranoid.

  ”Men res dig upp. Du vill väl inte att Brady ska få se dig gråta?”


TxText:
  Killarna hjälpte honom upp på fötter. Sedan torkade han av tårarna på jackärmen.

  ”Förlåt”, sa Christopher. ”Jag menade inte att svära åt er. Jag menade inte att ställa till det för er.”

  ”Bekymra dig inte om det”, sa Matt.

  ”Nej, våra mammor är inte så arga längre”, tillade Mike.

  ”Och min mamma tror plötsligt att jag är ett geni!” utbrast Konstige Ed. ”Dessutom fick vi campa helt själva. Alla är nöjda.”

  ”Tänker ni hjälpa mig att bygga klart?”

  ”Varför är det så viktigt för dig?” frågade Matt.

  ”För att det är vårt ställe. För att vi är The Avengers”, sa Christopher som visste att de inte skulle tro på honom om han sa sanningen.

  Det blev tyst på den svarta asfalten. Killarna tänkte efter en stund.

  ”Okej, Chris”, sa Konstige Ed till slut. ”Vi ska hjälpa dig.”

  ”Självklart”, sa Matt. ”Men vi måste komma på hur. Vi har fortfarande utegångsförbud.”

  ”Vi skulle kanske kunna skolka från skolan?” föreslog Mike.

  ”Jag kan inte skolka”, sa Konstige Ed som värnade om sina fortsatta framgångar i skolan. ”Om jag får högsta betyg på ett prov i år ska jag få Showtime på mitt rum, har pappa sagt. Det är många nakna tjejer på Showtime.”

  ”Om vi alla låtsas bli sjuka då?” föreslog Matt.

  ”Det skulle väcka misstankar”, sa Konstige Ed.

  Ju mer killarna tänkte, desto mer verkade det som om ingen plan skulle fungera. Christopher var den ende av dem som bodde tillräckligt nära skogen för att kunna smyga iväg på natten. Deras mammor fanns med dem varje dag efter skolan och på helgerna och de skulle aldrig tillåta en ny övernattning.


TxText:
  ”Killar och tjejer, gör er redo med ballongerna!” ropade mrs Henderson.

  ”Kom igen, grabbar”, sa Konstige Ed, ”vi har ett ballongderby att vinna!”

  Killarna höll fram sina ballonger mot Christopher. Han knöt fast sin ballong med deras. De fyra tittade bort mot Brady Collins och Jenny Hertzog, som hade så många vänners ballonger knutna till sina att det såg ut som i filmen Upp. Men Christopher och hans Avengers brydde sig inte om det. De var bästa vänner igen.

  ”Ett, två, tre, nu!” ropade mrs Henderson.

  Alla barnen släppte sina ballonger. Den vita himlen fylldes av små färgprickar som på en tavla. Himlen var vacker och vidsträckt och tyst som en bön. Christopher tittade upp på det svävande molnet. Vitt som plastpåsen. Orden kom genast till honom.

  En snöstorm.

  Svaret botade huvudvärken. Christopher insåg inte hur ont han hade haft förrän värken plötsligt upphörde.

  ”Tänk om det blev snöstorm och skolan ställdes in”, sa Christopher.

  ”Det skulle kunna funka!” sa Konstige Ed. ”Synd bara att du inte styr över vädret.”

  Den kvällen, efter att hans mamma hade somnat, gick Christopher ut i skogen och klev bestämt fram till den vita plastpåsen.

  ”Jag vet inte om du finns på riktigt eller inte. Men om du finns måste du hjälpa mig bygga klart kojan. Och om du inte finns så slutar jag bygga den. Jag bryr mig inte om ifall mitt huvud exploderar. För jag tänker inte fortsätta med det här alldeles ensam. Jag behöver bevis. Så prata med mig. Snälla, prata med mig.”


TxText:
  Under tystnaden som följde stirrade han på den vita plastpåsen som fladdrade på den låga grenen. Christopher höjde rösten.

  ”Det här är din sista chans. Jag behöver en snöstorm för att bygga klart kojan. Så se nu till att det börjar snöa, annars kommer jag aldrig mer att tro på dig.”





  Kapitel 32

  En snöstorm. Fan också, tänkte sheriffen. En snöstorm är det sista jag behöver nu.

  Meteorologen förutspådde fem centimeter snö. Det var trettio centimeters felberäkning. Skolorna hade redan ställt in dagens undervisning. Mill Groves grundskola såväl som gymnasium. Det snöade så mycket att till och med Mt. Lebanons skoldistrikt ställde in, istället för att belasta ungdomarna med ännu en av sina legendariska tretimmarsförseningar.

  Barnen var ute och åkte pulka och byggde snögubbar. Sheriffen hade mycket hellre varit ett barn med en pulka än en vuxen som oroade sig för om stadens budget skulle räcka till extra vägsalt. Som liten hade han avskytt saltet som sög upp snön. Nu avskydde han saltet ännu mer.

  Eftersom det hindrade honom från att ägna sig åt utredningen.

  Kanske var det för att Kate Reeses son var inblandad. Kanske var det för att sheriffen var van vid ett storstadstempo, som han – trots att han inledningsvis hade längtat oerhört mycket efter ett stillsamt småstadsliv – nu var sugen på att uträtta lite svårare polisarbete igen.

  Vad det än var kändes det som att ju mer tid han ägnade i den där skogen, ju längre han traskade runt på brottsplatsen och letade efter ledtrådar, desto mer engagerad, fokuserad och passionerad blev han. Om han inte hade vetat bättre, skulle han ha sagt att han blev smartare. För trots alla distraktioner kunde han lägga ihop fyra viktiga bitar information …


TxText:
  En pojke.

  Åtta år gammal.

  För femtio år sedan.

  Levande begravd.

  … och mer eller mindre fastställa barnets identitet. Han skulle komma att behöva ett dna-test. Men han var nästan säker på offrets namn.

  David Olson

  Sheriffen satte sig framför skrivbordet. Han öppnade akten för det olösta fallet och vecklade ut den bruna bleknade affischen med rubriken saknad. David Olson var en så söt liten pojke. Stora kinder. Stort leende. Fint, trots gluggen mellan tänderna.

  Samma glugg som på skelettet.

  Sheriffen la affischen åt sidan och tittade på kopior av alla nyhetsartiklar från Pittsburgh Post-Gazette och gamla Pittsburgh Press innan den slog igen. Händelsen nämndes till och med i lokala Pennysaver.

  Enligt tidningarna var David Olson hemma med sin storebror och hans flickvän. Hans föräldrar var inne i stan och såg en föreställning på Heinz Hall efter att ha ätit middag på Duquesne Club. Enligt den första polisrapporten sa storebrodern att någon hade ställt en barnvagn på verandan med en bandspelare som spelade upp babygråt. Förövaren (eller förövarna) måste ha använt den för att avleda uppmärksamheten medan David Olson fördes bort från sitt rum.

  Polisen gjorde allt de förmådde (och brände nästan hela sin budget, visste sheriffen) för att spärra av alla vägar. Poliser såväl som frivilliga gick skallgång genom hela stan, inklusive Mission Street Woods. Men i slutänden hade de inte hittat så mycket som ett fotspår.

  Det var som om David hade förts bort av ett spöke.

  När man inte kunde hitta någon annan misstänkt riktades misstankarna mot familjen. För att sälja lite tidningar kom sensationslystna reportrar att anklaga David Olsons far för att ha dödat sin egen son. Historien om den ”galna pappan” hängde kvar ett tag, särskilt sedan man upptäckt att familjen hade tagit ut en hel livförsäkring efter David. Men utan bevis dog historien snart ut (tillsammans med tidningsförsäljningen) och reportrarna började istället fokusera på storebrodern.


TxText:
  Den värsta av dem anklagade storebrodern för mord. Den bästa nöjde sig med att ställa frågan: ”Hur känns det att veta att du var på plats när David blev bortrövad?” Storebrodern var, till sin fördel eller nackdel, mycket öppen med reportrarna som därmed kunde hålla historien vid liv. Men så småningom blev andra nyheter mer intressanta och familjen lämnades med bördan att vara de enda som visste hur historien slutade. Att fallet aldrig blev löst. Att förövaren (eller förövarna) aldrig åkte fast. Att familjen tvingades söka mening i livet utan att få svar. Att man slutade leta eftersom man saknade spår och behövde pengarna till vägsalt för att hålla resten av stadens invånare trygga.

  Sheriffen la undan akten med saknad -affischen överst. Sedan kollade han igenom alla aktuella bilder av saknade personer som fanns uppsatta på anslagstavlan. Bilder av män, kvinnor och barn. Poliskontoren skickade sådana till varandra som småkillar byter basebollkort. Allt i (ett eventuellt fåfängt) hopp om att ett barn som rövats bort i Hershey av ett mirakel skulle dyka upp i Philadelphia. Eller att den gamle dementa mannen som vandrade iväg i Harrisburg på något vis skulle ta sig till Pittsburgh. Ibland ändrades ansiktena, om ett barn räddades, en morfar hittades eller en tonåring som rymt hemifrån kom underfund med att helvetet där hemma inte kunde mäta sig med helvetet ute på gatan. Men hur mycket än ansiktena ändrades var anslagstavlan alltid densamma. Den var alltid fylld med ansikten, som vinjetten till The Brady Bunch.

  Anslagstavlan tycktes så oföränderlig att sheriffen sällan uppmärksammade något ansikte mer än något annat. Men nu var det en av affischerna som fångade hans intresse. Kanske berodde det på hennes ålder. Eller på det blonda håret. Eller på det faktum att hon var lite lik flickan med de målade naglarna. Oavsett anledningen fanns det en enda saknad flicka som sheriffen var konstant medveten om.


TxText:
  Emily Bertovich.

  Hon hade försvunnit för hela fyra månader sedan, men hennes föräldrar måste ha haft stort inflytande i sin hemstad Erie i Pennsylvania (eller också hade de väldigt gott om pengar). För fallet behandlades fortfarande som om det var dagsfärskt. Nya bilder. Nya affischer. För den här flickan hade man till och med återinfört den gamla traditionen med efterlysningar på mjölkkartonger. Hennes affisch var lika nyutskriven och fräsch som Davids var skör och bleknad. En dag skulle även Emilys affisch vara gammal. Och förhoppningsvis skulle hon vara trygg i sin mammas famn. Sheriffen kände återigen hur hans tankar vandrade från Emily Bertovich till flickan med de målade naglarna, men han hejdade sig snabbt.

  Han hade arbete att uträtta.

  Sheriffen gick ut för att gräva upp sin bil ur snön. Sedan körde han bort till de saltade vägarna och såg på barnen som lekte på trehålsgolfbanan med den fantastiska pulkabacken. Han såg de små barnen i sina färgglada jackor springa upp för den snötäckta backen.

  De såg ut som ballonger på himlen.

  Han vevade ner fönstret lite grand för att få bort imman på vindrutan. Bilen fylldes med kall frisk luft. Han hörde barnen och deras glädjetjut medan de åkte ikapp ner för backen och sprang upp igen bara för att åka ner ännu en gång. Ljudet fick honom att le. En ljus stund under en i övrigt g rå da g.

  Sheriffen anlände till slut till äldreboendet. Mrs Collins stod på verandan tillsammans med sin mamma som satt i rullstol. Mamman svamlade om jordens undergång medan mrs Collins läxade upp tre unga volontärer om att de måste ”lägga manken till” och skotta bort all snö från den främre verandan. Sheriffen tyckte särskilt synd om en av dem.


TxText:
  ”Vi vill väl inte att min mamma ramlar och förstör höften, eller hur, Mary Katherine?”

  ”Nej, såklart inte”, sa Mary Katherine röd om kinderna och snorig av kylan.

  Sheriffen såg inte fram emot den här lilla pratstunden med mrs Collins. Han mindes när han just hade tagit jobbet och familjen Collins bjöd in honom på middag i sin herrgårdslika villa på nästan tusen kvadratmeter med lång infart och swimmingpool och tennisbana och en vinkällare som var något större än hans lägenhet. Bara en trevlig och mysig middag för att hövligt påminna honom om att andra ledet i ordet ”statstjänsteman” var ”tjänsteman”. Och om han var stadens tjänare så var de stadens herre och fru. Det var inte så de uttryckte det. Men budskapet gick fram. Sheriffen uthärdade deras överspända tal om att vara ”normala” och ”goda” medborgare. Särskilt när Brady spillde ut sin soppa på den fina linneduken och såg lika nervös ut som någon som just blivit påkommen med att förskingra pengar från sin droglangare till chef. Sheriffen visste att så fort dörren stängdes bakom honom skulle Brady ligga riktigt risigt till. Men han hade åtminstone tusen kvadratmeter att tillbringa sina olyckliga dagar i. Flickan med de målade naglarna fick inte ens hundra.

  Och Bradys mamma kunde laga mat. Det gick inte att ta ifrån henne.

  Allting hade fungerat utmärkt mellan herre och tjänare tills ett skelett hittades och sheriffen beordrade att skogen spärrades av tills utredningen var klar.

  ”Sheriffen, jag har inte en vecka till att förlora”, hade mr Collins sagt. ”Vad jag däremot har är ett team av advokater.”


TxText:
  ”Toppen. Då kanske du kan be dem komma och hjälpa oss att gräva upp fler skelett på dina ägor. Du bygger ju familjevänliga bostadsområden. Du vill väl inte att reportrarna ska få intrycket att du struntar i ett dött barn?” sa sheriffen.

  Det var inte precis ”skottet som genljöd över hela världen”, men det skulle räcka för att sporra mr Collins till att försöka ”köpa en ny sheriff” till nästa val. Det rörde inte sheriffen i ryggen. Så länge han löste fallet skulle medborgarna stå på hans sida och han skulle få behålla sitt jobb. Och fick han inte det så strunt samma. Han hade varit med om värre nederlag än så.

  ”God dag, mrs Collins. Hur står det till med er make?” frågade sheriffen artigt.

  ”Utmärkt. Han är så glad över att du har satt stopp för hans byggande … ännu en vecka.”

  ”Jag försöker bara värna om allas trygghet”, sa sheriffen och lutade hatten på ett sätt som om han hade sträckt ut ett långfinger.

  ”Ja, du gör då ett strålande jobb”, sa hon och log.

  När sheriffen kom in på äldreboendet fick han syn på Kate Reese i andra änden av korridoren. Hon höll på att ta fram julpyntet ur en låda. Och hon var precis lika vacker som hon hade varit under deras träff som började klockan åtta och slutade först när mr Wong med sin brytning förklarade att ”vi stänga nu”. Sheriffen kunde inte begripa att det hade gått fem timmar, men så var det, och snart blev det dags att bryta lyckokakorna.


TxText:
  ”Vad står det på din?” hade han frågat.

  ”I nöden prövas vännen. Och på din?”

  ”Du ska finna kärleken och bli lycklig.”

  Tio minuter senare satt de och hånglade som två sextonåringar i hans bil på parkeringen. Det hade stannat vid kyssar, men det gjorde bara saken bättre.

  ”Vad gör du ute i ovädret?” frågade Kate Reese.

  ”Jag är sheriff här i stan. Vad gör du själv ute?”

  ”Jag har ett bostadslån att tänka på. Och Christopher är ute och åker pulka med sina vänner.”

  Sheriffen märkte av förändringen hos henne. Sedan hon fått veta att skelettet hade legat begravt i femtio år hade hon blivit avslappnad beträffande sin son. Mer än tidigare, i alla fall.

  ”Slut på husarresten?” frågade sheriffen.

  ”Villkorligt frigiven”, sa hon. ”Går han ut i den där skogen igen blir det … isoleringscellen.”

  Sheriffen kände hur folk stirrade på dem från alla håll och kanter medan de stod och pratade. Både de gamla tanterna som satt och spelade kort med sina krokiga fingrar och sköterskorna som stod och smygrökte utanför. Så han lutade sig diskret fram och viskade anledningen till att han var där. Hon nickade och ledde honom genom korridoren och in i ett av rummen. Sedan lämnade hon honom ensam med polisarbetet. Sheriffen såg den gamle sitta i sin fåtölj med huvudet inlindat i gasbinda efter en explorativ ögonoperation.

  ”Ursäkta mig. Jag är sheriff Thompson”, sa han.

  ”Men god dag, sheriffen. Trevligt att se att du faktiskt arbetar eftersom jag röstade på dig”, sa Ambrose. ”Vad kan jag hjälpa dig med?”


TxText:
  Sheriffen tog av sig hatten av respekt trots att mannen inte kunde se honom göra det. Han satte sig mittemot honom.

  ”Polisen har sökt igenom skogen och hittat en liten pojkes skelett.”

  ”Jaså?”

  ”Jag tror att det är din lillebror David.”

  David Olsons storebror Ambrose satt orörlig som en staty. Sheriffen kunde inte se hans ögon. Men snart såg han tårar sippra ut under kanten av gasbindan.





  Kapitel 33

  Christopher såg upp mot himlen som var fylld av moln. Han kunde inte minnas att han någonsin hade sett så många. Stora vackra moln släppte ner snö på dem som konfetti under en parad. Hans vänner kunde inte fatta att de haft sådan tur.

  En snöstorm!

  En stor och underbar snöstorm.

  ”Jösses, Chris. Du kanske trots allt kan kontrollera vädret”, skämtade Konstige Ed.

  Christopher tvingade fram ett leende. Han insåg förstås att snön kunde ha varit ett sammanträffande.

  Eller inte.

  Hans mamma hade släppt av honom vid trehålsgolfbanan den morgonen för att han skulle ”åka pulka” med sina vänner. Han fick en kram, en puss och en sträng påminnelse.

  ”Du håller dig borta från skogen. Jag menar allvar.”

  ”Tack, mamma”, sa han.

  ”Inget tackande här. Den enda anledningen till att jag går med på det här är att halva stan befinner sig på den här backen. Du håller dig kvar precis här tills jag kommer tillbaka.”

  ”Ja, mamma.”

  Mammorna sa till sina pojkar att de skulle hämta dem efter jobbet (eller en hel dags skönhetsbehandlingar, vad gällde Konstige Eds mamma). I vilket fall gav det dem åtta timmar att återvända till kojan och bygga klart.


TxText:
  Det här var deras chans.

  De väntade tills deras mammor hade kört iväg och gick sedan tillbaka över parkeringen med sina röda pulkor. De passerade föräldrar som klagade på längre pendlingstider och på väglaget medan barnen gjorde upp planer med sina vänner om hur de skulle få ut det mesta av denna oförutsedda semesterdag som Gud välsignat dem med.

  Med Konstige Eds termos varm choklad och en ryggsäck med skräpmat som bränsle pulsade killarna fram genom snön hela vägen tillbaka till Mission Street Woods. De stannade till vid skogsbrynet. Trädens grenar slokade av tyngden från snön. Historiens tysta vittnen. Christopher tänkte att träden hade stått där i hundratals år. Kanske tusentals. Att de var äldre än nationen. Att de skulle stå kvar där långt efter att killarna själva hade dött.

  Om inte mr Collins sågade ner dem.

  Christopher ledde killarna till stället där han gömde alla fönster. Medan de grävde fram dem kom det in snö under jackärmarna och kylde deras armar så att det värkte i dem. Men Christopher kände ingenting.

  De drog fönstren bakom sig i sina röda pulkor och nådde fram till gläntan på fem minuter. Killarna kämpade sig fram genom snödrivorna. Skar igenom det vackra vita pulvret som tycktes hålla gläntan dold från omvärlden. Som ett berg innan skidåkning uppfanns.

  De nådde fram till trädet.

  De pratade inte med varandra. De arbetade i tysthet, med undantag för en och annan grymtning för att koordinera hissandet av fönster med hjälp av rep. Eller få tag på rätt sorts skruvmejsel. Eller förse fönstren med tätningslister.


TxText:
  Konstige Ed och Mike använde sina muskler till att få takbrädorna på plats. Deras hammare slog in spikarna i träet som knivar i varmt smör. Vinden piskade omkring dem, gjorde kinderna röda och våta av kyla. De la färdigt taket på två timmar medan Matt och Christopher monterade svarta fönsterluckor. När taket var lagt klättrade alla fyra upp för att spika fast plattorna. Den ena efter den andra. Så fort de kunde. Knack. Knack. Knack. Som fyra skrivmaskiner.

  Tills de var klara.

  Vid den sista takplattan stannade Christopher upp. Bara en spik återstod. Han frågade vem som ville sätta den.

  ”Den äran ska du ha”, sa Mike.

  ”Chris! Chris! Chris!” ropade vännerna.

  Christopher tog hammaren och satte den sista spiken. Sedan klättrade alla ner från taket och ner på marken. Så stod de fyra killarna och betraktade sin skapelse, tyst och vördnadsfullt. En perfekt liten koja med fönsterluckor och en riktig dörr med lås. Ett golv med lönndörr och repstege för nödsituationer. Det var ett vackert bygge. Precis vad Christopher hade föreställt sig. Det var bättre än på ritningarna han gjort. Bättre än något hus han hade ritat bortsett från dem han ville ge till sin mamma.

  Kojan var färdig.

  ”Vem vill klättra upp först?” frågade Matt.

  Ingen diskussion om saken.

  Christopher klättrade upp.

  Hans kompisar följde efter.

  Pojkarna klättrade upp för stegen som liknade babytänder. De kom upp till den lilla verandan. Christopher öppnade dörren som en portier och lät sina vänner stiga in först. En i taget. Först Konstige Ed, sedan Mike och sist Matt. De tre pojkarna kröp ihop i kojan och började prata om hur de skulle forsla dit möbler och iPads för att kunna titta på film. Kanske till och med ett litet gaskök för att kunna poppa popcorn.


TxText:
  Medan hans vänner entusiastiskt satt och planerade tittade Christopher bak på gläntan. Han såg hjortar titta fram mellan buskarna. Han lyssnade. Han hörde ingenting. Ingen vind. Bara ett stadigt snöfall från molnen på himlen. Christopher såg att molnansiktet var tillbaka. Det log och drev medan det släppte snö på honom som sockervadd. Snöfallet var så kraftigt att det täckte alla fotspår.

  Som om de aldrig hade varit där.

  ”Kom igen, Chris. Stäng dörren. Det är svinkallt”, sa Konstige Ed.

  Christopher gick tillbaka till sina vänner. Men först stirrade han på den vita plastpåsen, som hade varit tyst hela dagen. Han såg på den där den hängde på den låga grenen. Väntade tålmodigt. Sedan klev han över tröskeln och gick in i kojan. Christopher visste att i samma stund som han stängde dörren skulle han få veta. Antingen var han galen eller också fanns det något på den andra sidan. Antingen fanns det ingen snäll farbror eller också skulle han få möta honom i egen hög person.

  ”Men vad ska kojan vara bra för?” hade han en gång frågat den snälla farbrorn.

  du skulle aldrig tro mig. du måste se det med egna ögon.

  Christopher stängde dörren.

  *

  Efter en stund landade en liten fågel på dörrhandtaget. Den vände sig mot hjortarna som gick i en långsam cirkel på väg mot kojan. Helt i takt med varandra. Fågeln tyckte inte om syner den var ovan vid, så den flög iväg. Den flög upp genom snöflingorna och den iskalla luften. Den flög upp ovanför trädtopparna och fortsatte högre och högre tills den nådde upp till molnen som såg ut som ansikten.


TxText:
  Sedan stannade den i luften och vred på huvudet.

  Fågeln tittade tillbaka ner på jorden. Den såg skogen, den snövita gläntan med hjortarna och det lilla trädet med kojan. Och om den hade ord för att beskriva vad den såg, hade den svurit på att det såg ut som en kritvit regnbågshinna med bruna fläckar och en svart pupill, som …

  Ett jätteöga.





  IV

  Man tror det man ser





  Kapitel 34

  hej. hur är det? är det okej? var inte orolig. bara andas. du vänjer dig. men kom ihåg några saker. lyssnar du? ta det lugnt. jag vet att du inte kan se. men du är inte blind. du är på väg över till den osynliga sidan. dina vänner är inte med dig. de tror att du är kvar hos dem på den synliga sidan. men du är inte ensam. jag väntar på dig. jag kommer aldrig att låta dig vara ensam här. jag är din vän för evigt.

  herregud. du är inne. gör dig redo. du klarar det, christopher. jag vet att du klarar det. där. där är dörrhandtaget. du kommer snart att se. försök komma ihåg något. jag ska göra allt jag kan för att skydda dig. men om du dör här inne så dör du på den synliga sidan. så vad som än händer, kom aldrig in hit om inte jag är här och kan möta dig. vistas aldrig här när det är mörkt. och om vi någon gång kommer ifrån varandra så håll dig till gatan.

  så länge du håller dig till gatan kommer hon inte åt dig.


TxText:
  Kapitel 35

  Christopher öppnade ögonen.

  Vid första anblicken verkade allting normalt. Han stod upp i kojan. Han befann sig fortfarande i gläntan. Marken var täckt med snö. För ett ögonblick trodde han sig bara vara en unge som hade tappat förståndet och stod i en koja och lyssnade på någon som inte fanns.

  Men så var det den där lukten.

  När han krupit in i kojan hade luften varit kall som på vintern. Så kall att hans näsborrar klibbade ihop. Men nu när han öppnade ögonen kände han en söt doft i luften. Det doftade sockervadd.

  ”Känner ni lukten, grabbar?” frågade han.

  Ingen reaktion.

  ”Grabbar?” upprepade han.

  Han vände sig om och var nära att skrika. För intill Konstige Ed, Mike och Matt såg han sig själv sitta. Christopher såg de fyra pojkarna sitta med korslagda ben och gnida sina händer mot varandra för att bli varma. Han ropade till dem, men de kunde inte höra honom. Han viftade med handen framför deras ögon och fick inte så mycket som en blinkning tillbaka. De hade fullt upp med att planera vilka möbler de skulle inreda kojan med. Deras röster lät avlägsna. Ekade på samma sätt som hans mammas röst när han stack ner öronen under vattnet i badkaret. Christopher fick anstränga sig för att höra dem. Tills …

  knacK. knacK. knacK.

  Christopher vände sig mot dörren. Ljudet vibrerade mellan hans tänder med ett ljud lika obehagligt som när man drar kritor mot svarta tavlan. Christopher såg bakåt på sina vänner. De hörde inte knackningarna. De bara fortsatte prata med varandra om hur de skulle göra med elektricitet till sina leksaker och apparater i kojan. Kanske batterier? Kan kylskåp drivas med batterier?


TxText:
  knacK. knacK. knacK.

  Han smög fram till dörren. Satte örat intill den. Först var det tyst. Sedan hördes en röst långt mycket tydligare än hans vänners.

  christopher. psst. här ute.

  Christophers hjärta bultade. Han gick bort till fönstret. Han sträckte på halsen för att kunna se, men där fanns ingenting.

  knacK. knacK. knacK.

  Christopher stod på tå och försökte se personen, men hörde bara rösten dovt genom dörren.

  christopher. det är okej. det är jag. öppna dörren.

  Christopher svalde hårt och rörde sig sakta mot dörren. Han ville inte öppna, men kände att han måste få veta om det verkligen stod en person där. Eller om det bara var ett fantasifoster. Hade han lämnat sin egen kropp? Eller var han helt från vettet?

  Christopher öppnade dörren.

  Ljuset utanför var bländande starkt. Men han kunde ändå se ansiktet. Täckt av ärr som från tusen knivsår. En ung man med en gammal mans själ. Eller en gammal man med en ung mans hjärta. Ögonen var så blå. Ansiktet var så stiligt.

  Det var den snälla farbrorn.

  ”Du finns på riktigt”, sa Christopher häpet.

  ”Hej, Christopher”, sa han. ”Så trevligt att äntligen få träffa dig.”

  Den snälla farbrorn sträckte fram handen. Christopher tog den och skakade den. Huden var mjuk och len. Som den svala sidan av kudden.

  ”Vi har bara en timmes dagsljus kvar”, sa den snälla farbrorn. ”Bäst att vi sätter igång med arbetet.”

  Christopher vände sig om för att se om hans vänner hade märkt något. Kunde de se den snälla farbrorn? Kunde de känna draget från den öppna dörren? Kände de till den andra sidan av skogen och verkligheten? Nej, deras samtal hade fortsatt som vanligt. De såg ingenting. Bara en trädkoja byggd av åtta små händer. Christopher följde den snälla farbrorn ut ur kojan och stängde dörren efter sig. Han gick ner för stegen som liknade babytänder. Och följde med den snälla farbrorn genom gläntan och ut i den osynliga världen.


TxText:
  Kapitel 36

  ”Vad har hänt med dina fingrar?” frågade Christophers mamma när hon hämtade honom. De stod på parkeringen till trehålsbanan tillsammans med hans vänner och deras mammor. Till slut hade solen gått ner. Luften var kall och ilande. Som en öm tand.

  ”Inget. Lite stickor, bara”, sa Christopher.

  ”Från pulkan som är gjord av plast?”

  ”En kille från skolan lät oss låna en kälke av trä.”

  Christophers mamma såg på honom en stund utan att säga något. Det var kanske inte precis misstänksamhet som syntes i hennes blick. Men i varje fall en nära släkting.

  ”Vadå för en kille?” frågade hon.

  ”Kevin Dorwart. Han går i min parallellklass”, sa han utan att blinka.

  Det nöjde hon sig med tills vidare. Precis som han visste att hon skulle göra. För det fanns en annan sak han hade burit med sig från den osynliga världen, tillsammans med stickorna och minnet av samtalet som ägt rum mellan hans kropp och de tre vännerna i kojan. Hans medvetande hade bara uppehållit sig i den osynliga världen i en timme, men ända sedan han lämnade den kände han en …

  Klåda.

  En klåda på näsan som inte kunde avhjälpas eftersom den egentligen inte satt på näsan. Den satt i hjärnan. Men klåda var inte heller rätt ord. För en klåda brukar inte samtidigt kittla, viska och svida. En klåda lämnar inga tankar efter sig. Tankarna var som frågekorten i skolan.

  2+2=4

  Huvudstaden i Pennsylvania heter … Harrisburg.

  Men de här frågekorten var annorlunda. Medan han tittade på sina vänner och deras mammor var det som om klådan vände på frågekorten lika fort som den där mannen i centrum som trollade med spelkort.


TxText:
  Konstige Eds mamma är …

  Konstige Eds mamma är … alkis.

  Mike och Matts mammor går …

  Mike och Matts mammor går … i parterapi.

  ”Christopher, hur är det med dig?”

  Christopher vände sig om. Alla mammorna stirrade på honom. Oroligt. Christopher log obekymrat.

  ”Jag mår bra. Lite huvudvärk, bara. Jag vill fortsätta åka pulka.”

  ”Ja, får vi det?” frågade pojkarna.

  ”Ledsen, det är sent”, sa hans mamma.

  ”Ja, säg god natt nu, pojkar. Jag har en flaska vit zinfandel där hemma och det står mitt namn på den”, sa Betty.

  De tog farväl och Christopher hoppade in i bilen med sin mamma. Han vände ventilationsspringorna mot sig och lät den varma luften tina hans frusna äppelkinder. Sedan tittade han på sin mamma och såg att hennes panna låg i djupa veck.

  ”Mamma, vad tänker du på?” frågade han.

  ”Ingenting”, sa hon.

  Mamma tänker på …

  Mamma tänker på … stickorna i mina fingrar.

  Medan hans mamma körde in på deras gata gick en rysning genom hans kropp. Han mindes vad han hade sett på den osynliga sidan. Att det var som en envägsspegel som gjorde det möjligt att spionera på folk på den synliga sidan.

  Och få reda på saker.

  Han försökte distrahera sig från synerna genom att titta på husen, men då blev klådan bara värre. De körde förbi det gamla huset på hörnet. Christophers mamma sa att ett ungt par just hade köpt det. Tjejen höll på att måla över den röda dörren.

  Huset på hörnet är …

  Huset på hörnet är …

  Ingenting. Det stod stilla i huvudet. Det fanns inget svar. Bara klåda och sveda. Christophers mamma körde in på garageuppfarten. Hon öppnade den automatiska garageporten med fjärrkontrollen och tvingade fram ett leende.


TxText:
  Mamma är …

  Mamma är … orolig för mig.

  Christopher såg sin mamma ställa en kastrull med soppa på spisen. Kycklingsoppa med sådana där små nudlar som han älskade. Och så en panna att steka ostsmörgåsar i. Som dem hon brukade göra åt sin man.

  Pappa hörde …

  Pappa hörde … röster i sitt huvud. Precis som jag.

  Den viskande retningen dröjde sig kvar en stund innan den dog ut. Christopher hade lätt huvudvärk och feber. Men det var inte så farligt. Det kändes mysigt att stå i köket medan det långsamt fylldes med doften från soppan och de stekta ostsmörgåsarna. När hans mamma frågade om han ville se The Avengers eller Bad Cat svarade han nej. Han ville inte se någon film över huvud taget. Inget teveprogram heller.

  ”Vad vill du göra då?” frågade hans mamma.

  ”Kan vi titta i mitt fotoalbum tillsammans?”

  Christophers mamma log förvånat. De hade inte tittat i det på flera år. Och kanske var detta den perfekta kvällen för det. Med snö på taket och soppa på spisen.

  ”Javisst. Vad fick dig att tänka på albumet, älskling?”

  ”Jag vet inte.”

  Och för en gångs skull var det sant. Han hade ingen aning om varför det där albumet plötsligt var så intressant för honom. Han bara kände att han ville titta i det. Så när soppan var klar och ostsmörgåsarna var perfekt gyllenbruna och frasiga gick hans mamma och hämtade det.

  Mamma vet …

  Mamma vet … att jag har förändrats.

  Och de satte sig i hennes nya soffa.

  Mamma vet …

  Mamma vet … att jag är smartare än jag borde vara.


TxText:
  Med en brasa i den öppna spisen.

  Mamma vet …

  Mamma vet … att jag har hemligheter för henne.

  ”Det här var väldigt goda smörgåsar, mamma”, sa han för att få henne att le.

  ”Tack, älskling”, sa hon och låtsades göra det.

  Christopher önskade att han kunde ge sin mamma samma kraft som han hade tagit med sig från den osynliga sidan. Han önskade att hon kunde se de tankar som lekte kurragömma bakom människors ord, så att hon fick veta vad som försiggick i hans huvud.

  Jag kan inte berätta …

  Jag kan inte berätta … för dig vad som pågår, mamma.

  Det skulle …

  Det skulle … göra dig skräckslagen.

  Den snälla farbrorn sa att han måste vara försiktig. Ju mer tid han tillbringade på den osynliga sidan, desto mer skulle han veta på den synliga sidan. Men kraften hade sitt pris. Först huvudvärk. Sedan feber. Och sedan värre saker än så. Christopher fick lova att hålla sig borta från kojan några dagar och vila upp sig.

  Han ville inte lära upp honom för snabbt.

  Så Christopher lutade huvudet mot sin mammas axel och försökte glömma vad han sett på den osynliga sidan. Mannen i flickscoutuniform intill buskaget i återvändsgränden. Den andra mannen, inuti den ihåliga trädstammen vid bockarna Bruses bro. Lyckligtvis var det dagtid och de osynliga människorna sov. Den snälla farbrorn sa att det är vid mörkrets infall som den osynliga världen vaknar till liv.

  Och då blir det riktigt otäckt.

  ”Så kom aldrig in hit utan mig. Vistas aldrig här när det är mörkt. Lova mig det.”


TxText:
  ”Jag lovar.”

  Christophers blick vilade på fotoalbumet, men i tankarna var han tillbaka i solnedgången. Det var bara två timmar sedan han hade varit där, men det kändes lika länge sedan som tiden i Michigan. När solen gick ner förde den snälla farbrorn tillbaka Christopher till kojan. Han bad om ursäkt för att han inte hade svarat honom på länge och förklarade att det hade blivit för riskabelt eftersom de osynliga människorna började bli misstänksamma. Han sa åt Christopher att vara mycket försiktig om han fick mardrömmar, för det var i mardrömmarna som de osynliga människorna försökte luska ut om man var medveten om dem. Så om en dröm blev riktigt otäck skulle Christopher genast springa ut på gatan.

  ”Så länge du håller dig till gatan kommer hon inte åt dig.”

  ”Vem?”

  ”Ju mindre du vet om henne, desto bättre. Jag vill inte att hon ska hitta dig.”

  Christopher bad sedan den snälla farbrorn att följa med honom till den synliga sidan, men den snälla farbrorn sa att han inte kunde det. Han var tvungen att arbeta. Sedan rufsade han till Christophers hår, gick ut och stängde dörren bakom sig.

  Ögonblickligen försvann sockervaddsdoften och luften blev kall igen. Christopher återvände till sin kropp på den synliga sidan. Han såg Konstige Ed stå i kojans dörröppning.

  ”Kom igen, Chris”, sa Konstige Ed. ”Klockan är nästan sex. Vi är sena.”

  ”Ja”, sa Mike. ”Vi måste tillbaka till golfbanan.”

  ”Jag vill inte få utegångsförbud igen”, sa Matt instämmande.

  Christopher följde sina vänner ut ur kojan. Han var sist ut. Han stängde dörren bakom sig och lämnade den osynliga världen kvar där inne, som i en kista. Sedan klättrade han ner för de små klossarna som liknade babytänder. När de kom ner på marken tittade Christopher på den vita plastpåsen som hängde på den låga grenen.


TxText:
  Christopher log.

  För han var inte ensam.

  ”Christopher, hur är det med dig?” frågade Matt.

  ”Vad menar du?”

  ”Du blöder näsblod.”

  Christopher förde handen till nästippen. Sedan höll han fingrarna framför sig som två antenner och såg att det var blod på dem.

  Kraften har …

  Kraften har … sitt pris.

  ”Det är ingenting. Jag mår bra. Nu går vi.”

  Sedan satte han sig på knä för att tvätta bort blodet i den rena vita snön.

  ”Christopher, sover du?” frågade hans mamma.

  Christopher följde hennes röst tillbaka till nuet. Han visste inte hur lång tid som hade gått, men hans mamma hade redan kommit till slutet av fotoalbumet.

  ”Nej, jag är klarvaken”, sa han.

  Sedan frågade han om de kunde börja om från början och titta på alla gamla bilder igen. Det var det enda som hjälpte mot klådan inuti hans huvud.

  Han hade ingen aning om varför.





  Kapitel 37

  Ambrose slog upp fotoalbumet.

  Klockan var ett på natten. Det var tyst i rummet. Han öppnade fönstret och lyssnade på snön som föll utanför. Det var knappt hörbart. Den som inte hade gasbinda för ögonen skulle förmodligen inte ha kunnat uppfatta det. Men själv kunde han höra hur snön föll till marken som fjädrar. David hade verkligen älskat att leka i snön. Ja, gud som hans lillebror älskade att leka i snön.

  Ambrose höll i albumet.

  Han mindes den gången David bönade och bad om att han skulle ta med honom till pulkabacken. ”Du är inte tillräckligt gammal.” Men David var bra på att argumentera. Och den här gången vann han. De gick och åkte pulka. David hade sin favoritmössa på sig. Det var en skidmössa med Pittsburgh Steelers logga på och en gul tofs upptill. Det var före den berömda matchen mot Oakland Raiders 1972, medan Steelers fortfarande var ett uselt fotbollslag. Men Ambrose hade vunnit mössan på nöjesfältet Kennywood och gett den till sin lillebror. Mössan var fortfarande det käraste David hade. Den och basebollhandsken som Ambrose hade köpt till honom. Ambrose mindes doften av den där basebollhandsken än idag.


TxText:
  Ambrose reste sig.

  Han mindes hur det kändes att åka ner för den där branta backen. Vinden som färgade deras kinder lika röda som äpplet i den där scenen i Snövit som hade gjort David så rädd. De åkte pulka hela dagen och snön smög sig in under Davids vantar så att det värkte i handlederna av kyla. När de till slut gav sig av hemåt var hans näsa täckt av ett lager fruset snor. Mamma och pappa var ute, så Ambrose värmde två färdigrätter med ärtor och potatismos till middag. De slog sig ner och åt medan de såg Steelers förlora mot Chicago Bears.

  ”Förbaskade Steelers”, sa Ambrose.

  ”Förbaskade Steelers”, upprepade David.

  ”Vårda ditt språk. Och ta av dig mössan när vi äter.”

  David tog av sig den gamla Steelers-mössan och log när hans storebror rufsade till håret på honom.

  Ambrose åldrades och genom åren blev det svårare för honom att minnas detaljer om sin lillebror. Men vissa saker skulle han aldrig glömma.

  Davids hår.

  Ambrose mindes fortfarande färgen. Inte riktigt svart. Inte riktigt brunt. En hårkvalitet så perfekt att ingen frisyr kunde vara ful på honom. Ambrose mindes när hans mamma tog en lock från Davids hår och satte den på framsidan av hans fotoalbum. Den satt fint jämte det lilla sjukhusarmbandet med namnet D. OLSON tryckt på. Jämte de små hand- och fotavtrycken. Hårlocken och armbandet satt fast med genomskinlig tejp som med åren hade gulnat.

  Ambrose kunde inte fatta att hårlocken från hans lillebrors album nu låg i en bevispåse på väg till ett rättsmedicinskt laboratorium i Pittsburgh där man skulle fastställa om det skelett som hittats i Mission Street Woods verkligen var David. Om det var det skulle Ambrose äntligen, efter femtio år, få begrava sin lillebror. Hans mamma och pappa hade aldrig gått med på att ha en begravning.


TxText:
  De sa alltid att David skulle komma hem en dag.

  I åratal försökte han förverkliga den drömmen. Han letade överallt efter David. Ibland tyckte han sig se honom i andra barn. Ibland fick han tvinga sig att vända bort blicken för att ingen skulle tro att han var ett pervo. I slutänden fick han emellertid erkänna för sig själv att David aldrig skulle komma hem igen. Han förstod att David hade blivit bortförd på det sätt som barn ibland blir. Inte för en lösensumma. Utan av långt mer ondskefulla skäl. Han såg sin mamma och pappa ljuga för sig själva om att David hade kidnappats av ett par som inte kunde få barn. Inte av ett monster med skåpbil. Eller av någon sjuk typ som spelade in filmer. Eller av någon ynkrygg som behövde förstöra något litet för att själv känna sig stor. Till slut tvingades Ambrose lämna föräldrarnas krig där hemma för ett krig utomlands. I armén hade Ambrose sett värre saker än ett enstaka barns försvinnande. Han hade sett hela byar med barn sprängas i småbitar av bomber. Han hade sett flickor säljas för pengar till ris och sett männen som var motbjudande nog att köpa dem. Och när han återvände från kriget och hans fru ville ha barn sa han att det skulle bli för smärtsamt för honom. Han hade svikit sin lillebror. För det skulle han aldrig förlåta sig själv. Och han förtjänade inte att få en egen son.

  Ambrose tog av gasbindan från ögonen.

  Han kisade genom dimman. Han såg sin egen spegelbild i fönstret, och snön som föll utanför. Han studerade sitt skalliga huvud. Och den ensamma remsa av grått hår som omslöt hans huvud ovanför öronen likt mrs Collins minkstola. David fick aldrig se sitt hår bli grått. Han fick aldrig se det ramla av huvudet och lämna tallbarrsliknande spår efter sig på kudden varje morgon. Han fick aldrig höra sin fru ljuga om hur stilig han fortfarande var.


TxText:
  Ambrose stirrade på albumet.

  Han bläddrade och såg för andra gången sin lillebror växa. Han såg en baby utan tänder bli en liten pojke som kröp och sedan gick och till slut sprang in i soffbordet så många gånger att han började kalla sjukhuset för ”stygnaffären”. Han såg sin lillebror gråta i knäet på jultomten. En liten pojke som stod och log framför julgranen efter att ha fått en basebollhandske av sin bror Ambrose. Den som luktade nytt läder.

  ”Ambrose, kan vi gå och kasta boll?”

  ”Det snöar.”

  ”Det gör inget.”

  Ambrose vände blad. Om och om igen. Försökte se så mycket som möjligt. Hans ögon ville inte läka. Han skulle snart bli blind. Hans ögonläkare hade varnat honom för att det kunde ske redan kring jul. Men så länge han kunde kisa skulle han titta i detta album. Och minnas så mycket som möjligt av sin lillebror. Inte vansinnet mot slutet. Inte huvudvärken. Eller febern. När han pratade med sig själv. När han kissade i sängen. Mardrömmarna som blev så otäcka att han till slut inte visste om han sov eller var vaken.

  Nej.

  Han skulle minnas David som han var på dessa fotografier. Pojken som älskade sin Steelers-keps och absolut ville kasta boll i snön bara för att han älskade basebollhandsken som han hade fått av sin storebror. Pojken som bad om att få följa med Ambrose vart han än gick och som älskade varenda minut han fick vara tillsammans med sin storebror. Pojken som slog sig ner bredvid Ambrose på frisersalongen och log när frisören låtsades raka honom och som sa:


TxText:
  ”David … du har så fint hår.”

  Ambrose kom till slutet av albumet. Den sista bilden var på David som åttaåring. Efter den fanns dussintals sidor som för alltid skulle vara blanka. För femtio år sedan hade de inhandlats kritvita på Sears. Nu var de gulnade och lika fulla av sprickor som hans händer. Ambrose kröp ner i sängen och vilade sitt huvud mot kudden. Han tog ut löständerna och la dem i glaset intill sängen. Han la i en rengöringstablett för att tvätta bort sina synder. Bruset i vattnet var lika lugnande för honom som regnets smattrande mot taket under ett åskväder. När det åskade brukade David öppna dörren till hans rum.

  ”Ambrose, får jag sova i din säng?”

  ”Det är bara åska.”

  ”Jag drömde en mardröm.”

  ”Igen? Okej. Kryp ner då.”

  ”Tack!”

  Ambrose mindes Davids leende. Gluggen mellan tänderna. Han såg så lättad ut när han fick krypa ner hos sin storebror. Han använde den där gamla basebollhandsken som kudde.

  ”Ambrose … Kan vi inte gå till skogen i morgon?”

  ”Sov nu, David.”

  ”Jag vill visa dig en sak.”

  ”Jag är sjutton. Jag tänker inte gå till skogen som något litet småglin.”

  ”Snälla. Det är en särskild grej.”

  ”Okej. Vad är det för något?”

  ”Det kan jag inte berätta, för då hör de mig. Du måste se det själv. Snälla!”

  ”Okej. Jag följer med. Sov nu.”

  Men han följde aldrig med. Hur mycket David än bönade och bad. För han ville inte uppmuntra till fler galenskaper. Han hade ingen aning om vad David sysslade med där ute. Han hade ingen aning om vad som pågick där ute i skogen. Men någon visste. Någon placerade en bandspelare med inspelad babygråt på hans veranda och förde bort hans lillebror.


TxText:
  Och någon begravde hans lillebror levande.

  En primitiv vrede vällde upp hos den gamle mannen. En outtömlig ilska från ungdomsåren kom tillbaka till honom som en gammal låt som spelas på radion. Han såg ansiktena på tidningsmännen som anklagade honom för att ha mördat sin egen bror. Klasskamraterna som undvek honom. Fiendearméerna som sköt mot honom. Modern som på sin dödsbädd sa att David skulle komma hem igen. Fadern som på sin dödsbädd inte sa ett endaste ord eftersom cancern hade skadat hjärnan värre än förnekelsen. Han såg läkaren som berättade att hans fru hade dött. Domaren som avgjorde att han inte längre kunde ta hand om sig själv. Den tuggummituggande byråkraten som till slut tog ifrån honom körkortet. Regeringen som inte kunde lösa flyktingkrisen i Mellanöstern. Och Gud som lät allt detta ske av en anledning som blott Han förstod.

  Alla antog de formen av samma ansikte.

  Den person som hade begravt hans bror levande.

  Ambrose tog ett djupt andetag. Sedan andades han ut och stirrade i taket genom molnen i sina ögon. Han var färdig med gråten. Han var färdig med att tycka synd om sig själv. Han var färdig med att vara en skröplig gammal man som bara väntade på att bli blind för att sedan vänta på att dö. Det fanns en anledning till att han fortfarande levde. Och han tänkte inte försumma sin uppgift. Han skulle räkna ut vad som hade hänt med hans bror om det så blev det sista han gjorde i livet.

  Vilket han var nästan säker på att det skulle bli.


TxText:
  Kapitel 38

  Vem mördade David Olson?

  Det var vad sheriffen frågade sig medan han körde genom Fort Pitt-tunneln och vidare ut på bron och snöstormen var nära att blåsa bilen av körbanan. Han hade aldrig sett så mycket snö förut. Det hade vräkt ner i två dagar nu och det fanns ännu inga tecken på att det skulle sluta. Det var som om Moder Jord hade ilsknat till eller som om Gud själv var i desperat behov av mjällschampo. Det rådde torka i Afrika och kris i Mellanöstern, och västra Pennsylvania kandiderade i tävlingen om att bli nästa Nordpolen.

  Vad i helvete var det som pågick?

  Sheriffen saktade in framför stationen och parkerade bilen. Han tittade upp på den gamla grå byggnaden där han hade tillbringat sina angenäma år mellan tjugo och trettio och de mindre angenäma tio åren efter det. Den grå byggnaden där han hade burat in många onda människor och där många oskyldiga människor låg livlösa på ett kallt stålbord inne hos coronern.

  Människor lika oskyldiga som David Olson.

  Sheriffen hade fått samtalet en timme tidigare. Hans kompis Carl hade kört dna-testet inofficiellt för att göra honom en tjänst. Hårlocken från fotoalbumet innehöll samma dna som det skelett som hade upphittats i skogen. Det var alltså David Olsons skelett. Sheriffen hoppades att detta slutgiltiga bevis skulle ge Ambrose ro i själen. Han hade sett vuxna män gråta förut, men det var något med Ambrose som var extra rörande. Något med att se denna gamla krigsveteran gråta genom gasbindan över ögonen som aldrig skulle läka.


TxText:
  ”Led han? Hade han några brutna ben?” frågade Ambrose.

  ”Nej.”

  ”Gjorde man honom illa … på andra sätt?”

  ”Bortsett från det sätt han dog på finns inga tecken på våld.”

  ”Hur mördades min lillebror?”

  Sheriffen satt först tyst.

  ”Jag är soldat. Det enda jag inte står ut med är lögner. Säg som det är.”

  ”Han begravdes levande.”

  Trots att han inte kunde se ögonen, skulle sheriffen aldrig glömma Ambroses ansiktsuttryck. Den förvirring som först spred sig över hans panna övergick snart i glödgad vrede. Sheriffen hade framfört dåliga nyheter till många brottsoffers anhöriga genom åren. Det hade alltid varit de svåraste orden att säga. Han kunde komma tillbaka till den här gamla grå byggnaden efter att ha besökt en ensamstående mor i Hill District. Eller ett trevligt och välbärgat par i Squirrel Hill. Och reaktionen blev alltid densamma. Den där blandningen av misstro, sorg, skuld och förtvivlan.

  Förutom hos flickan med de målade naglarna. Hennes mamma hade dött.

  Sheriffen träffade Carl på kaféet i entrén till den grå byggnaden för att hämta Davids hårlock och de officiella dokumenten och ordna så att skelettet fördes till begravningsbyrån. De fick sitt favoritbås. Båset med tavlan där ägaren skakade hand med Steelers-legenden Terry Bradshaw. Den första gången de satt under den tavlan hade Carl ägnat hela lunchen åt att berätta om en sexig katolsk brud han hade träffat på Metropol i Strip District. Och de hade skrattat om tjejer på det sätt som unga män alltid gör (och som äldre män aldrig gör). Nu hade både autografen och färgen på bilden bleknat, och den sexiga bruden som Carl hade träffat på Metropol var nu den överviktiga katolska kvinna som hade fött tre ungar åt honom och gett honom ett lyckligt men kaotiskt liv. Sheriffen log medan han lyssnade på Carls klagomål om att behöva tillbringa ännu en jul hos sin svärmor i Homestead.


