# texts

TxText:
  ”Men hennes svampsoppa är förbaskat god. Vill du göra oss sällskap?” frågade Carl.

  ”Nej, tack. För mycket att göra.”

  ”Kom igen. Du jobbade under hela Thanksgiving. Du kan inte fira jul ensam igen.”

  Sheriffen ljög och sa att han hade blivit hembjuden till en av sina underordnade. Han tackade sin gamla vän och gick sedan tillbaka till bilen, som redan hade täckts med ytterligare några centimeter snö.

  Var kom all snö ifrån?

  Medan han startade motorn och lät fläkten sudda bort imman på vindrutan samlade han sina tankar. Han tittade på bevispåsen, hårlocken och den officiella rapporten och la sedan undan alltsammans på passagerarsätet.

  Sedan började han köra.

  Han visste vart han var på väg. Det här var något han gjorde varje gång han var inne i storstan. Han skulle köra förbi sjukhuset dit han hade fört flickan med de målade naglarna. Trots snöstormen och det dåliga väglaget. Han skulle köra förbi där för att han hade lovat Gud att göra det. Rent logiskt förstod han att det inte gjorde någon skillnad om han parkerade framför Mercy Hospital och tittade på den där fantastiska julgranen eller inte. Men under ett sällsynt sorgfyllt ögonblick hade han slutit ett avtal med Gud att om han gjorde det skulle flickan med de målade naglarna komma till himlen. Så han tänkte göra det så länge han levde. Om han inte kunde rädda hennes liv skulle han åtminstone rädda hennes själ. Det var han skyldig henne.

  Han parkerade framför Mercy Hospital. Han stirrade på den där granen i nästan en timme. Röken från avgasröret bildade moln i den kalla luften. Vindrutetorkaren och fläkten förvandlade tjocka snöflingor till strimmor av vatten. Han böjde sig ner och tog upp rapporten om David Olson som låg intill hårlocken på passagerarsätet.


TxText:
  Vem lämnade barnvagnen på verandan?

  Frågan fastnade i sheriffens medvetande som en fluga i en glasburk. Någon planerade alltsammans. Någon gjorde sig en massa besvär med att torka av en barnvagn och lämna den där på verandan utan fingeravtryck. Det var inte fråga om något busstreck utfört av ungdomar. Det var fråga om en person (eller flera) som förde bort David för att göra hemska saker mot honom.

  Ambrose sa att det inte fanns någon misstänkt. Inga grannar. Inga lärare. Inga vänners föräldrar, för David hade inga vänner. Han var bara en konstig ensam kille som ägnade all sin tid åt att sitta och läsa på biblioteket. På den tiden kallades han, av de hövliga i trakten, för ”udda” eller ”speciell”, eller ”välsignad”, som man sa om man hade rötter i Södern. Idag hade David kunnat diagnosticeras med alltifrån autism till schizofreni, beroende på vilken psykolog man vände sig till. Vad för diagnos han än skulle ha fått, var det något annat sheriffen behövde för att kunna lösa fallet.

  Ett motiv.

  David Olson hittades inte i något dike. Han låg inte på botten av någon flod. David Olsons skelett var omslingrat av ett träds rötter. Han blev levande begravd. Så om David Olson hade blivit mördad, vem fan hade då begravt honom?

  För inte var det träden.





  Kapitel 39

  Christopher stirrade på träden.

  Han låg i sängen och månen blänkte mellan de kala grenarna. Han var för rädd för att kunna sova. För rädd för att drömma. Han ville inte att de osynliga människorna skulle luska runt i hans mardrömmar för att se om han var medveten om dem.


TxText:
  Så han höll sig vaken genom att läsa.

  Han gick fram till bokhyllan med anktapeten tre gånger den natten. Orden arbetade sig in, lugnade hans tankar, distraherade honom från klådan. Och från rädslan.

  Och febern.

  Den smög sig sakta på. Först bara lite svett i nacken. Sedan blev det så varmt att han fick ta av sig pyjamasbyxorna och fortsätta läsa med sina bara, spinkiga ben liggande ovanpå täcket.

  När det blev morgon hade han nästan läst ut hela Sagan om ringen.

  Febern tilltog så fort Christopher gick in genom dörren till skolan. Han såg på de andra barnen, som alla kände sig lurade för att de bara hade fått tre dagar ledigt. Han mindes när hans mamma sa åt Jerry att sluta säga ”lurad som av en zigenare”. Man skulle inte säga ”zigenare”. Det var ett fult ord.

  Jerry söker …

  Jerry söker … efter mamma.

  Christopher kände hur det tystnade i skolkorridoren. Klådan bultade i öronen. Vände snabbare och snabbare på frågekorten. Det kändes som att byta växlar på en tioväxlad cykel.

  Vaktmästaren …

  Vaktmästaren … pratar med sin fru.

  Jag talar inte spanska, men jag förstår vad han säger.

  ”Det är en synd att skiljas. Jag tänker inte ge upp vårdnaden om min son.”

  ”Hej, Christopher”, sa rösten.

  Han vände sig om och såg ms Lasko stå där med ett vänligt leende på läpparna.

  Ms Lasko stod …

  Ms Lasko stod … i kö på sjukhuset.

  ”Hur är det, Christopher? Du ser inte kry ut”, sa Ms Lasko.

  ”Tack, jag mår bra.”

  Ms Lasko gjorde …


TxText:
  Ms Lasko gjorde sig av med sin baby.

  ”Men kom då. Det allmänna provet är i aulan.”

  Ms Lasko …

  Ms Lasko … gick raka vägen från sjukhuset till baren.

  Christopher följde med henne in i aulan. Stolarna var märkta i alfabetisk ordning och han slog sig ner på sin medan alla lärarna gick och delade ut provet. De skulle egentligen ha gjort det här förra veckan, förklarade mrs Henderson, men snöovädret hade rört om ordentligt i schemat. Hon sa att de var tvungna att bli klara med allt arbete under denna sista skolvecka före lovet. Hon sa att de inte skulle känna någon press. Provet skulle visserligen påverka den statliga finansieringen av skolan, men mrs Henderson och de andra lärarna var redan så stolta över det gångna årets framsteg.

  Mrs Henderson …

  Mrs Henderson … ljuger.

  Skolan behöver …

  Skolan behöver … bidraget.

  När alla prov hade delats ut tog Christopher fram sin blyertspenna och satte igång. Klådan försvann och det enda som återstod var svar. Vackra, fridfulla svar. Han fyllde i de små cirklarna, rad för rad, tills de såg ut som stjärnor på himlen. Stjärnor som föll och som antingen var själar eller solar (eller söner). I den stunden kunde Christopher inte höra någons tankar. Alla barnen var för upptagna med sitt prov. Det fanns inga bildkort. Ingen klåda. Bara svaren, som kändes som ett varmt bad. Hans medvetande var som den svala sidan av kudden. Christopher gjorde klart provet och tittade sedan sig omkring i salen. Alla andra elever var fortfarande på sida fem. Christopher var den enda som var klar.


TxText:
  Tills också Konstige Ed blev klar och la ner sin penna.

  Och Mike.

  Och Matt.

  De fyra pojkarna såg på varandra och log. Stolta över att fyra av de dummaste ungarna i skolan på något underligt vis hade blivit fyra av de smartaste.

  ”Ni som är klara med provet kan titta ner i bänken”, sa mrs Henderson. Christopher tittade ner som han hade blivit tillsagd. Han började tänka på kojan. Och på den snälla farbrorn. Och på den träning som väntade. Hans tankar for fram som molnen på himlen. Som fåren han brukade räkna när han fick sömnproblem efter sin fars död.

  Vila ögonen bara.

  Som din pappa i badkaret.

  Som rösterna sa åt honom att göra.

  Vila ögonen bara, och du ska sova i all evighet.

  ”Christopher!” röt en röst. ”Vad sa jag åt dig precis?”

  Christopher lyfte huvudet från bänken och tittade upp mot främre delen av aulan. Ms Lasko stirrade på honom med sträng blick, vilket var märkligt eftersom ms Lasko aldrig blev arg på någon elev. Inte ens när det spilldes färg i klassrummet.

  ”Christopher! Jag sa åt dig att komma fram till svarta tavlan.”

  Christopher tittade sig omkring. Alla eleverna stirrade på honom. De såg ut att vilja säga saker till honom …

  Du hörde henne, Christopher.

  Kom igen.

  Vi har inte hela dagen på oss.

  … men de kunde inte, för deras munnar var igensydda.

  Christopher letade efter sina vänner. Konstige Ed hade somnat med huvudet mot bänken. M&M satt i samma ställning. Christopher tittade på ms Lasko som stod och gestikulerade att han skulle komma och ställa sig framför klassen. Hon hade smuts under naglarna. I hennes lilla halsband hängde en silvernyckel. Christophers hjärta stannade. Han förstod vad som hade hänt.


TxText:
  Jag somnade. Herregud, jag drömmer.

  ”Christopher, om du inte kommer fram till tavlan nu med detsamma blir vi alla tvungna att äta upp dig levande”, sa ms Lasko med lugn stämma.

  Ta dig ut på gatan.

  Christopher vände sig om. Alla utgångar bevakades av lärare. Med igensydda ögon och munnar. Det fanns inga utvägar.

  ”Christopher, nu kommer du hit!” väste ms Lasko.

  Christopher ville inte gå fram till henne. Han ville därifrån. Så han försökte ta sig bort från den svarta tavlan. Men varje steg bort från den förde honom konstigt nog närmare. Allting var tvärtom. Han stannade upp. Andades långsamt.

  Han tog ett steg bort från svarta tavlan.

  Och hans fötter förde honom ett steg närmare.

  ”Nej!” ropade han.

  Han tog ytterligare två steg bort.

  Och rörde sig två steg närmare.

  Han stannade upp. Och tänkte: ”Okej. Det här är tydligen tvärtomdagen. Om jag går mot svarta tavlan kommer jag att röra mig bort från den.”

  Så han tog två steg i riktning mot svarta tavlan.

  Och förflyttades fyra steg närmare den.

  Det spelade ingen roll vad han gjorde.

  Han fortsatte att röra sig mot främre delen av salen.

  ”Snälla, hjälp mig!” ropade Christopher.

  Han tittade runt på eleverna för att få hjälp. Deras munnar var igensydda, men ögonen log mot honom. Christopher rörde sig framåt genom gången. Eleverna i varenda rad han passerade tittade upp på honom och väste.

  Sumpa inte provet.

  Sumpa inte betygssnittet.

  Christopher gick fram till svarta tavlan där ms Lasko stod. Hon hade ett tjockt lager ögonskugga i den vanliga färgen. Men det var något som inte stämde. Nej, ingenting stämde. Hon luktade inte cigaretter, som hon brukade göra. Hon luktade bränd hud. Ms Lasko log och höll upp en vit krita. Den var formad som ett finger.


TxText:
  ”Varsågod, Christopher”, sa hon och strök sina smutsiga naglar över hans bruna hår. Hon räckte honom kritan.

  ”Skriv nu upp det på tavlan, Christopher.”

  ”Vad vill du att jag ska skriva?” frågade han.

  ”Du vet vad du ska skriva”, sa hon.

  Kritan gnisslade mot tavlan när Christopher började skriva.

  JAG SKA INTE SOMNA PÅ LEKTIONEN.

  Han vände sig mot ms Lasko. Hon tog fram en sax.

  ”Det är inte det du ska skriva, Christopher.”

  ”Vad vill du att jag ska skriva?” frågade han.

  ”Du vet vad du ska skriva”, sa hon lugnt.

  Christopher vände sig om och såg ms Lasko gå fram till första bänkraden. Hon ställde sig på knä framför Jenny Hertzog, tog upp saxen och klippte lugnt bort tråden som hennes mun var igensydd med. Jenny rörde på käken. Hon började dregla. Som bebisar när de får tänder. Små babytänder.

  FÖRLÅT FÖR ATT JAG SOMNADE PÅ LEKTIONEN.

  ”Det är inte det du ska skriva, Christopher”, sa ms Lasko.

  ”Snälla, ms Lasko. Jag vet inte vad det är du vill att jag ska skriva”, sa han vädjande.

  ”Jo, det gör du. Det är snart lunchrast. Kan någon komma fram till tavlan och hjälpa Christopher?”

  Alla eleverna räckte upp handen och försökte öppna munnen för att säga ”Jag! Jag! Jag!” Men det kom inga ord. Bara ljudet av bebisar som gråter efter bröstmjölk. Bröstmjölk är blod utan röda blodkroppar.

  Mjölk är blod. Bebisarna vill åt ditt blod.

  ”Tack, barn. Du där. Du i den röda munkjackan. Du kan väl hjälpa honom?” sa ms Lasko.


TxText:
  En uppräckt hand stack upp ur en liten röd ärm. Christopher kunde inte se barnets ansikte. Det enda han såg var ms Lasko som gick utmed den främsta bänkraden och klippte av trådarna över alla barnens munnar. Klipp, klipp, klipp. Bebisarna vrålade efter blod.

  Christopher vände sig tillbaka mot tavlan. Desperat. Kritan darrade i handen. Han visste att han inte kunde skriva något om kojan eller den snälla farbrorn eller träningen eller den osynliga världen. Så han började skriva frenetiskt. Allt han kunde komma på.

  JAG ÄR LEDSEN ATT DU DRICKER DIG TILL SÖMNS, MS LASKO.

  ”DET ÄR INTE DET DU SKA SKRIVA, CHRISTOPHER!” väste hon. Ms Lasko kom till Brady Collins. Klipp, klipp, klipp.

  JAG ÄR LEDSEN FÖR MS LASKOS BABY. I HIMLEN.

  ”Det är inte där min baby är”, sa ms Lasko med babyröst. ”HJÄLP CHRISTOPHER ATT SKRIVA DET HAN SKA SKRIVA!”

  Christopher såg barnet i den röda munkjackan komma och ställa sig bredvid honom framför tavlan. Han såg en liten hand ta upp en krita och börja skriva. Hans blick följde handen till armen och vidare till den lilla pojkens ansikte. Den lilla pojken vände sig mot Christopher och log. Med en glugg mellan tänderna. Ögonen lyste medan han skrev i stora feta bokstäver.

  VEM HJÄLPER DIG?

  ”Det är allt vi behöver veta, Christopher. Var nu en duktig pojke och skriv upp det, så kommer du härifrån levande”, sa ms Lasko med ett glatt leende.

  Ms Lasko gick lugnt vidare till andra bänkraden. Fortsatte att klippa av alla trådar med saxen. Klipp, klipp, klipp.


TxText:
  ”Jag vet inte vad du pratar om”, sa Christopher.

  ”Jo, det vet du”, sa ms Lasko. ”Nu är det snart lunch. Tick, tack.”

  Den lilla pojken i röd munkjacka drog kritan mot den svarta tavlan så att det gnisslade om varje bokstav han skrev.

  VEM HJÄLPER DIG?

  ”Ingen! Jag lovar!” sa Christopher.

  Ms Lasko gick till den bakersta raden och klippte av de sista trådarna. Klipp, klipp, klipp.

  ”Vem vill äta av honom först?” skrek hon.

  ”Åh! Jag! Jag! Jag!” skriade de små grisarna.

  Christopher vände sig desperat till den lilla pojken i röd munkjacka.

  ”Hur gör jag för att vakna?” viskade han.

  Den lilla pojken sa ingenting. Han bara såg på Christopher med sina lysande ögon och log. En glugg mellan tänderna. Samma glugg som Christopher hade sett på skelettet. Håren reste sig i nacken.

  Den där saken bredvid honom var David Olson.

  ”Snälla David, hjälp mig att vakna”, sa Christopher.

  David Olson tvekade, chockad över att höra sitt namn uttalas högt.

  ”Snälla, jag känner din bror, Ambrose.”

  Pojken såg förvirrad ut. En kort stund blinkade han och ögonen slutade lysa. Han var ingen sak. Han var en liten pojke. Han öppnade munnen och försökte prata, men istället for en tudelad tunga ut ur munnen som på en orm. Och det enda som hördes var ett väsande.

  ”Jag vet inte vad du försöker säga”, viskade Christopher. David Olson steg fram till tavlan. Han skrev i stora versaler.

  RING.

  Klockan ringde. Christopher vände sig om. Han såg massan av barn komma springande mot honom i full fart. Gapande. Han sprang mot utgången där mrs Henderson stod vakt med en trave biblioteksböcker i famnen.


TxText:
  ”Mr Henderson älskar mig inte längre, Christopher. Han går alltid ut om kvällarna.”

  Hon tappade böckerna och tog tag i hans arm. Hennes blick var vilsen och förtvivlad.

  ”Varför tycker han att jag är så ful? Christopher, hjälp mig!”

  Brady Collins och Jenny Hertzog kom springande mot dem. Ylande som små valpar. Christopher slet sig fri och sprang ut ur aulan. Men mrs Henderson rörde sig inte ur fläcken. Hon bara stod där och speglade sig i glasmontern med priser och klassfotografier.

  ”När blev jag gråhårig? När blev jag så gammal och ful?” sa hon medan barnen kastade sig över henne. De gnisslade tänder. Törstiga. Vrålhungriga.

  Christopher sprang genom korridoren, letade efter en utgång. Något sätt att ta sig ut till gatan. Ta dig till gatan bara. Han rundade hörnet och fick syn på utgången långt bort i fjärran. På båda sidor om honom i korridoren stod den ena skåpraden efter den andra. Ögon stirrade ut genom springorna. Viskningar hördes bakom skåpdörrarna. Christopher sprang mot utgången. Handtagen på skåpen började skaka.

  Skåpen började öppna sig.

  Som lock på kistor.

  Christopher sprang förbi dem så fort han kunde. Han rusade fram genom korridoren. Bara för att komma till utgången. Bara för att komma till gatan. Han skulle precis öppna porten när …

  Ett skåp öppnades och en hand drog in honom i mörkret.

  Christopher började skrika. Handen höll för hans mun.

  öppna inte. det är en fälla.

  Det var den snälla farbrorn.

  Plötsligt flög porten upp. Ms Lasko sprang tillbaka in i skolbyggnaden. På något vis hade hon lämnat den. Hon jagade runt i korridorerna. Ansiktet var nedsmetat med blod.


TxText:
  ”Chrissssstopher”, viskade hon. ”Är din vän här nu? Jag troooor det.”

  skrik inte. då hittar hon dig.

  Christopher kikade ut genom springan. Han såg ms Lasko gå från skåp till skåp och slå sina blodiga knogar mot dem.

  Bom, bom, bom.

  ”Jag ska ta din nya vän.”

  Bom, bom, bom.

  ”Han kommer aldrig mer igen.”

  Bom, bom, bom.

  ”Skrika kan han göra men …”

  Bom, bom, bom.

  ”… jag släpper ej din …”

  Tystnad.

  Christopher stod med andan i halsen och väntade på att hon skulle öppna skåpet. Men det gjorde hon inte. Hon gick till gymnastiksalen på andra sidan korridoren och försvann in genom en dörr. Den snälla farbrorn avvaktade en stund. Sedan sänkte han ner Christopher och viskade:

  vi måste ta oss ut till gatan.

  Christopher öppnade skåpet.

  Hela korridoren var fylld med barn. För korta för att kunna se genom springan. Alla pekade och skrek på samma gång:

  ”VÄN!”

  Dörren till gymnastiksalen for upp med en smäll. Christopher såg ms Lasko komma ut i korridoren igen. Men nu såg hon helt annorlunda ut. Hennes ögon lyste gröna som de mest onaturliga kontaktlinser. En helt overklig ögonfärg. Äckligt spygröna. Hon stirrade på honom och log med tänder som på en hund.

  ”DU ÄR INTE PÅ GATAN!” skrockade hon.

  Hon sprang mot honom.

  Christopher ramlade i korridoren. Han kunde inte ta sig upp.

  I varje steg hon tog hördes ett otäckt knäppande från hennes hals, som höll på att förvandlas. Det var som om en giraffhals växte ut mellan hennes axlar, kota för kota. Massan av barn delades som Röda havet medan hon kom mot honom med sitt knäppande. Knäpp. Knäpp. Han kunde känna hennes andedräkt. Het och vidrig. Här fanns ingen ms Lasko. Bara denna kvinna i sin verkliga skepnad. Täckt av brännskador. Håret tovigt och vilt. En silvernyckel i ett tunt band runt halsen.


TxText:
  Hon kastade sig över Christopher och borrade in naglarna i hans hals. Plötsligt hoppade den snälla farbrorn ut ur skåpet. De kolliderade och föll till golvet.

  ”Jag visste att det var du!” väste hon.

  Nu förstod Christopher att det var en fälla. Men den var inte gillrad för honom. Kvinnan sträckte ut sina smutsiga naglar och slet tag i den snälla farbrorn. Barnen hoppade upp och ner. Och tjöt. Utom David Olson, som stod så långt bort han kunde i korridoren och sedan smög in i ett skåp, ur sikte. Han gömde sig. Den snälla farbrorn tacklade kvinnan. Hon öppnade munnen och blottade sina sylvassa hundtänder. Hon var starkare. Snabbare. Ögonen lyste. Hon skrek och slickade sig om munnen och väste. Ssss. Sssssss!

  Den snälla farbrorn tittade på Christopher.

  Han tänkte säga något.

  ”SLUTA HJÄLPA HONOM!” skrek den väsande kvinnan innan hon borrade in hundtänderna i halsen på den snälla farbrorn.





  Kapitel 40

  Christopher skrek innan han ens hade öppnat ögonen.

  Han tittade upp och såg ms Lasko komma rusande mot honom. Det fanns ingen tid att förlora. Han reste sig och knuffade henne.

  ”Bort från mig!” skrek han.

  ”Christopher, lugna ner dig!” sa ms Lasko.

  ”Du tänker döda mig!” vrålade han och drog henne i armen. Han blev varm i pannan av febern som han genast pressade ner genom armen och vidare ut i fingrarna. Fingrarna hettades upp som små ugnar mot tyget på ms Laskos bomullsblus.

  ”Christopher, sluta! Du gör illa mig”, tjöt hon.

  ”Snälla, låt dem inte äta upp mig!” sa han.


TxText:
  Det var skrattet som äntligen fick honom att vakna.

  Christopher såg sig omkring i hörsalen. Alla barnen satt i sina bänkar och gjorde det allmänna provet. Deras munnar var inte längre igensydda. De gapade och skrattade åt honom.

  ”Snälla, låt dem inte äta upp mig!” härmades Brady Collins.

  ”Håll käften, Brady!” sa Konstige Ed.

  ”Om någon ska ätas upp så är Konstige Ed saftigast”, sa Jenny Hertzog.

  Nu skrattade barnen ännu högre. Christopher tittade bakåt på ms Lasko. Hennes naglar var rena. Ingen smuts längre. Inga spygröna ögon. Ingen väsande kvinna. Det här var den riktiga ms Lasko. Och hon var …

  Livrädd för honom.

  ”Christopher, du hade en mardröm. Snälla, släpp min arm.”

  Christopher släppte den. Ms Lasko drog snabbt upp ärmen på sin blus och såg på medan små blåsor började bildas på armen. Hon vände sig tillbaka till Christopher, som verkade ännu mer rädd än hon.

  ”Förlåt, ms Lasko”, sa han.

  ”Det är ingen fara”, sa hon. ”Det är bara ett litet brännsår. Nu går vi till skolsystern med dig.”

  ”Det behövs inte”, sa han. ”Jag mår bra nu.”

  ”För din hals skull”, sa hon.

  Christopher förstod inte vad hon menade förrän han såg de blodiga fingeravtrycken från hans hand på hennes blus. Han tittade ner på sina naglar, röda som råbiff. Sedan kände han på halsen. Han verkade ha rivit sig på halsen, på just det ställe där den väsande kvinnan klöste honom.

  ”Kom nu”, sa hon vänligt.

  I samma stund som Christopher reste sig bröt en ny skrattsalva ut. Det började med ett fnittrande från barnen närmast omkring honom. Snart hade det spridit sig genom hela hörsalen. Barnen skrattade och pekade och viskade. Christopher tittade ner på byxorna och förstod varför.


TxText:
  Urinfläcken.

  Den hade spridit sig över hans manchesterbyxor och färgat det barkbruna tyget mörkt kastanjebrunt. Han hade kissat på sig inför hela skolan. Han tittade upp på ms Lasko, som snabbt vände uppmärksamheten från den milda smärtan i sin egen arm till en liten skräckslagen pojkes ögon. Hon tog honom i handen och ledde honom mot skolsysterns rum.

  Ms Lasko har …

  Ms Lasko har … vodka i sin termos.

  Ms Lasko … tuggar tuggummi för att dölja lukten.

  Christopher la sig på den hårda plastbritsen inne hos skolsystern. Det värkte i huvudet och pannan var varm av feber. Han försökte se termometern ovanför näsryggen, men kunde inte hålla blicken stadig. Han såg nätt och jämnt hur graderna steg.

  37. 38. 38,5.

  Han tittade på skolsystern som tog hand om brännsåret på ms Laskos arm. Hon smorde långsamt en salva på blåsorna och lindade löst in armen med en gasbinda.

  ”Håll den inlindad bara”, sa hon. ”Blåsorna kommer att försvinna inom en dag eller två.”

  Termometern pep. Skolsystern kom tillbaka och tog ut den ur Christophers mun.

  ”Trettionio grader”, sa hon. ”Stanna här. Vi ska ringa till din mamma.”

  Skolsystern tror …

  Skolsystern tror … att jag gjorde illa mig på halsen med flit.

  Ms Lasko och skolsystern gick in i kontorsrummet intill för att ringa till Christophers mamma. Plötsligt fick han panik. Om hans mamma fick veta att han var sjuk skulle hon inte släppa ut honom ur huset. Ingen skola. Ingen koja. Inget sätt att hjälpa den snälla farbrorn. Men febern var inte det enda. Hans mamma skulle se urinfläckarna på hans manchesterbyxor och såren på halsen. Hon skulle ställa frågor. Frågor han aldrig skulle kunna svara på. För den väsande kvinnan höll ögonen på honom nu.


TxText:
  ”Ursäkta, ms Lasko, får jag gå in på toaletten och tvätta mig?” frågade Christopher.

  ”Självklart.” Hon log.

  Ms Lasko tänker …

  Ms Lasko tänker … på spriten i sin termos.

  Ms Lasko är … full, full, full hela dagen lång.

  Christopher gled ut i korridoren och rusade bort till pojktoaletten på bottenvåningen. Det fanns inga barn där. Inga pojkar som gjorde ”långskott” i pissrännan. Äntligen var Christopher ensam. Han tittade upp på klockan. Provet skulle hålla på i fem minuter till. Ännu fanns det tid. Han drog snabbt av sig byxorna och satte på kallvattnet. Han stoppade manchesterbyxorna under kranen och började skrubba dem. Hällde i lite tvål. Försökte gnugga bort urinfläckarna. Men de ville inte försvinna. Han skrubbade och skrubbade. Tvålade och sköljde och tvålade och sköljde, maniskt. Men ingenting fungerade. Byxorna blev blötare och blötare. Kinderna rödare och rödare. Han rodnade av skam.

  Det funkar inte. Hon kommer att få se fläckarna.

  Hon kommer att få se halsen.

  Hon kommer inte att låta mig gå till kojan.

  Christopher visste att han måste tillbaka till kojan. Oavsett vad han hade lovat så måste han hitta den snälla farbrorn innan den väsande kvinnan dödade honom. Men tänk om han kom för sent. Tänk om den snälla farbrorn var som höstlöven i skogen. När grenarna blev kala skulle den snälla farbrorn vara försvunnen. Och Christopher skulle vara ensam.

  Han tittade upp på klockan. Han hade två minuter på sig. Han stängde av kranen och vred ur sina byxor. Han höll upp dem under handtorken. Han tryckte på knappen och lät den varma luften fylla manchesterbyxorna som två ballonger under Ballongderbyt. Han tittade sig i spegeln och rullade upp polokragen för att dölja halsen som han brukade göra när han var rädd för vampyrer. Han tryckte på hårtorken igen och såg den kastanjebruna färgen ljusna en aning. Men de torkade inte fort nog.


TxText:
  De behöver mer värme.

  Var ska jag få mer värme ifrån?

  Christopher blundade och kände temperaturen stiga i pannan. Han föreställde sig Mission Street Woods. Idel kala grenar, utom på vintergröna träd, som julgranar. Julgranar på rad.

  Träden brann.

  Christopher tittade upp på klockan. Två minuter hade försvunnit i en dagdröm och där stod han nu i sina snäva vita kalsonger och höll sina byxor under handtorken. Byxorna var så torra att de brände i hans händer. Brady Collins och hans gäng kom in på toaletten just som Christopher försökte sätta på sig byxorna igen.

  ”Nej, de där tar vi hand om!” sa Brady och slet dem ur händerna på honom.

  ”Ge tillbaka dem!” sa Christopher.

  ”Ge tillbaka dem!” härmades Brady Collins. Hans vänner stämde in i en härmande kör. ”Snälla, ät inte upp mig!” ”Snälla, döda mig inte!” De gick framåt och knuffade ut Christopher i korridoren. Han landade på golvet framför Jenny Hertzog och en grupp tjejer och de började skratta.

  ”Du brukar ju ha korta brallor, men det här är bara för löjligt”, retades hon.

  Jenny Hertzog är rädd …

  Jenny Hertzog är rädd … för sin styvbrors rum.

  ”Brady, ge dem till mig!” ropade Jenny Hertzog. ”Akta floden! Akta floden!”

  Brady kastade byxorna till Jenny, som drog på sig dem under kjolen. Christopher blev röd i ansiktet och febervarm. Knappt hade han tänkt tanken förrän klådan trängde fram orden ur hans mun.

  ”Varför sover du inte i ditt eget rum, Jenny?”

  Han sa det oskyldigt. Som ett barn som frågar sin mamma varför himlen är blå. Men Jenny Hertzog slutade skratta. Hennes ögon blev till små smala springor. Hon kände hur alla barnens blickar vändes från Christopher till henne i väntan på en reaktion. Jenny såg på Christopher med ögon brinnande av hat.


TxText:
  ”Dra åt helvete”, sa hon.

  Brady gick mot honom och tryckte upp honom mot ett skåp. Klådan kom tillbaka och fyllde Christophers huvud med ord.

  Brady Collins är rädd …

  Brady Collins är rädd … för hundkojan.

  ”Vad finns i hundkojan, Brady?” frågade han.

  Brady Collins hejdade sig. Alla barnen tittade på honom medan hans ansikte rodnade av skam. Christopher iakttog dem. Han såg att de var rädda. Och på något vis kunde han inte bli arg på dem. På något vis visste han att de var mer rädda än han själv.

  Brady Collins sa ingenting. Han bara blängde på Christopher med mord i blicken.

  ”Det är okej, Brady. Det kommer att ordna sig”, sa Christopher.

  Brady Collins slog Christopher över munnen. Det var inget mjukt slag. Det var ingen varning. Det var på riktigt. Men det konstiga var … att det inte gjorde särskilt ont. Det bara kittlade till. Men Brady slutade inte. Han var så arg att han ville döda Christopher. Brady rusade mot honom med knytnävarna i vädret, redo att skada honom riktigt rejält. Christopher höjde inte armarna. Han bara stod där och inväntade slagen.

  Som en staty på väg att träffas av en fjäder.

  Brady tog sats med armen och skulle just slå Christopher så hårt han kunde när en knytnäve dök upp från ingenstans och slog honom på käften. Brady vände sig om och såg Konstige Ed stå där.

  ”Lämna honom ifred!” sa Konstige Ed.

  Brady blängde ilsket på honom. Ut från massan kom Mike och hans lillebror Matt, redo att hjälpa Konstige Ed.


TxText:
  ”Stick härifrån, Collins!” sa Mike.

  Inom några sekunder bröt ett slagsmål ut.

  Bradys och Jennys gäng var tre gånger så många som Christopher och hans vänner, men det spelade ingen roll. Konstige Ed och M&M stod rygg mot rygg precis som i The Avengers. Brady gav sig först på Konstige Ed med knytnävarna i luften. Mike tog sin skolväska och slungade den i magen på Brady. Brady föll ner på golvet framför Jenny Hertzog. Jenny kastade sig över Mike och bet honom i handen. Matt grep tag i hennes hår och ryckte ner henne på golvet. Alla bet och sparkade och skrek.

  Det var som ett krig.

  Hela tiden stod Christopher tyst och såg på medan huvudet bultade av en feber lika brännande som deras vrede. Till slut tog han sig samman. Han gick lugnt fram till slagskämparna. Han sträckte sig fram och grep tag om Bradys arm med sin febriga hand.

  ”Det kommer att ordna sig”, sa han mjukt.

  Värmen spred sig genom Christophers arm. Den kittlade som små nålar, strömmade ut i fingerspetsarna och vidare in i Bradys armbåge.

  Det blev glödhett.

  ”Sluta! Det gör ont!” sa Brady.

  Christopher såg Brady i ögonen. Pojken var vettskrämd. Christopher släppte taget och Brady såg små blåsor bildas på armen. Christopher vände sig mot Jenny Hertzog, som rev Matt i ansiktet. Hon hade just fått in fingrarna under hans ögonlapp när Christopher grep tag om hennes arm.

  ”Allting kommer att ordna sig, Jenny. Du ska få se”, sa han försäkrande.

  Hettan strömmade ut genom fingerspetsarna och grävde sig in under hennes långärmade blus. Hon tog sig för armen av smärta. Gned sig över blåsorna på sin högra arm och skrek.


TxText:
  Christopher böjde sig ner för att hjälpa sina vänner på fötter.

  ”Upp med er”, sa han.

  Konstige Ed och M&M tog hans hand. Värmen från hans händer spred sig genom deras armar, men utan att bränna dem. Den var lugnande som liniment över en sjuklings bröst. Värmen spred sig till deras ansikten och gav dem rosor på kinderna. Konstige Ed kände sig plötsligt lätt till sinnes och brusig som kolsyrad läsk. Mike kände sig rätt vad det var starkare i armen. Matt märkte hur det pirrade i hans skelande öga. Christophers panna kokade. Smärtan var förlamande.

  ”Vad är det som pågår?” hördes en röst från dörröppningen.

  Christopher tittade upp och fick se mrs Henderson, bibliotekarien, komma rusande genom korridoren. Klådan trängde fram frågekort i Christophers bultande panna i ett svindlande tempo.

  Mrs Henderson är … ledsen.

  Mr Henderson … älskar henne inte längre.

  Mr Henderson … går alltid ut pä kvällarna.

  Mr Henderson … kommer inte tillbaka förrän till frukost.

  Christopher vände sig mot mrs Henderson och log.

  ”Det kommer att ordna sig, mrs Henderson. Jag lovar”, sa han.

  Det sista han mindes var att han tog henne i armen. Han gjorde sitt bästa för att hålla tillbaka värmen, men den flydde ut som vatten genom hålen på en ballong stucken med nålar. Inom loppet av några sekunder kände han vätskan mot fingerspetsarna. Han höll upp handen framför sig och såg det.

  Det forsade blod ur näsan.





  Kapitel 41

  När Christophers mamma kom till skolan stod Konstige Eds mamma Betty utanför byggnaden och sög på en sista minuten-cigarett för att uthärda det nyinsatta föräldramötet. Mrs Henderson stod otålig bredvid henne.


TxText:
  ”De andra föräldrarna är redan inne hos rektorn”, sa hon.

  Denna föga subtila antydan gick helt över huvudet på Betty, som tog ett sista ordentligt bloss och sedan mosade ciggen med klacken på sina Uggboots.

  ”Vad fan ska det här vara bra för?” sa hon till Christophers mamma med en andedräkt som fortfarande doftade sött av Chardonnay. ”Jag var på massage.”

  ”Var är min son?” sa Christophers mamma till mrs Henderson.

  ”Han är hos skolsköterskan tillsammans med de andra barnen. Du får snart träffa honom”, sa mrs Henderson och lät tacksam över att ha någon där som kunde handskas med Betty.

  De båda kvinnorna följde med mrs Henderson in till rektorn och slog sig ner bredvid de andra föräldrarna. Mikes och Matts båda mammor såg matta ut, som om mrs Collins hade skällt på dem i en kvart. De tittade upp och log åt att förstärkningen hade anlänt.

  ”Hur i helsike förklarar du då brännsåret på hans arm?” sa mrs Collins.

  ”Mrs Collins, jag förstår att du är upprörd”, sa rektor Small.

  ”Du förstår inte ett skit”, sa mrs Collins. ”När min makes advokater är klara med den här skolan kommer du att förstå hur upprörd jag är.”

  ”Ska du stämma skolan för att din son inledde ett slagsmål?” grymtade Betty.

  ”Min son har inte inlett något. Det var hennes son”, sa hon och pekade på Christophers mamma.

  ”Mrs Collins …”, sa rektorn bestämt. ”Jag har redan förklarat för dig. Christopher hade kissat på sig och Brady retade honom och tog hans byxor ifrån honom.”


TxText:
  ”Och det ger hennes unge rätten att bränna min sons arm?” väste mrs Collins.

  ”Jag var själv på plats, mrs Collins”, sa mrs Henderson mjukt. ”När Christopher tog dem i armen var det för att få stopp på slagsmålet.”

  ”Min son slåss inte, mrs Collins”, sa Christophers mamma till slut.

  Det blev tyst i rummet. Alla kunde se hur mrs Collins såg över sina möjligheter. Till slut bröts spänningen av en annan röst.

  ”Låt mig förklara det här för dig, mrs Collins”, sa Betty. ”Din son är en liten sociopat som inledde ett slagsmål och förstörde min bindvävsmassage.”

  Tack och lov lyckades Christophers mamma kväva sitt skratt, för om hon inte gjort det hade hon omedelbart förlorat jobbet. Men M&M:s mammor hade inga sådana problem. Båda gav ifrån sig ett skratt så högt att även Konstige Eds mamma själv började skratta och snart fylldes hela kontoret av de tre kvinnornas gapskratt. Mrs Collins rodnade, men hennes blick vittnade om sanningen. Familjen Collins var van vid att få sin vilja igenom. Det fanns inget problem som de inte kunde röja ur vägen med hjälp av en sedelbunt eller en vän med inflytande. Men att ha ett ”problembarn” var något helt annat. Och på skrattet följde en öronbedövande tystnad.

  ”Då är jag skyldig mrs Reese en ursäkt”, sa mrs Collins. ”Vi får prata mer om saken i kväll på jobbet.”

  ”Det var snällt av er, mrs Collins, men det är inte nödvändigt.”

  ”Jodå. Vi pratar när du har avslutat ditt pass”, sa mrs Collins vänligt.


TxText:
  ”Jag ska se till att byta pass med någon. Jag vill vara hemma med min son i kväll.”

  ”Jag är rädd att min mamma har det svårt nu. Hon behöver verkligen den bästa sköterskan på avdelningen i kväll. Och det är du.”

  ”Men min son har ju feber.”

  ”Och min mamma har Alzheimers.”

  Tystnaden återvände till rummet när de andra insåg att deras skratt hade fått till följd att Christophers mamma fick värsta tänkbara julschemat på Shady Pines.

  ”Kom igen, Kathleen. Var inte en kärring nu. Det var mitt skämt. Straffa mig istället”, sa Betty.

  ”Det här är inget straff. Vi kan inte alla få ledigt så fort barnen är lite snuviga”, sa hon.

  Mrs Collins väntade för att se om Kate Reese skulle säga något som kunde bli en ursäkt för att ge henne sparken. Men Christophers mamma teg. För lottovinsten hade betalat för hennes förflutna, inte hennes framtid. Hon hade fortfarande ett lån att betala av. Hon behövde fortfarande jobbet. Hon behövde fortfarande försörja sin son.

  ”Kathleen”, sa Betty. ”Hur i helvete kan du sitta i främsta raden i kyrkan och ändå inte höra ett jävla skvatt av vad prästen säger?”

  ”Jag hör mer än du tror”, sa mrs Collins.

  Efter ytterligare någon minuts munhuggande leddes alla mödrarna in till skolsystern för att hämta sina barn och köra hem dem. När Kate såg mrs Collins släpa med sig sin son Brady ut på parkeringen knöt det sig i magen på henne. Hon var van vid att hysa avsky för små snorungar som retade Christopher, men nu fick hon en helt annan känsla. Vad hon såg var en våldsam och arg unge som trycktes in i en Mercedes av en uppretad och arg kvinna.


TxText:
  ”Nu jäklar sätter du dig i bilen”, sa mrs Collins.

  ”Men mamma … det var de som började. Jag svär”, sa Brady.

  Och vid Gud, om Kate inte vetat bättre hade hon trott honom. Självklart visste hon att Brady var för liten och söndagsskolecharmig för att göra någon riktig skada i nuläget. Men Gud hjälpe raden av söta flickor som skulle hoppa in i baksätet på Brady Collins bil när de kom upp i övre tonåren. Flickor som Jenny Hertzog i sin styvbrors pickup. Flickor som ser något som är värt att rädda och aldrig lägger märke till att pojken inte vill bli räddad. Flickor som aldrig inser att somliga pojkar är nöjda med att behandla dem som skit eftersom flickorna verkar nöjda med att bli behandlade så. En gång såg hon en bild på Jerry som liten. Han hade en gullig och oskyldig uppsyn. Och den där gullige pojken växte upp och utvecklade en förkärlek till att slå på dem som var mindre än han själv. Kate Reese rös när hon insåg den dystra sanningen: även monster är gulliga när de är små.

  Kate vände sig tillbaka till Christopher, som skylde sina manchesterbyxor med hennes jacka och sin bandagerade hals med sin polokrage precis som han hade gjort när han var liten och rädd för vampyrer. De hade sagt att han somnat efter det allmänna provet och drömt en mardröm så hemsk att han kissade på sig och rispade halsen med sina naglar.

  Precis som han hade gjort efter att hans pappa dog.


TxText:
  På den tiden var det inte bara halsen. Han kunde ha blåmärken på armen. Eller springa rakt in i en vägg i sömnen och få köras till akuten. Kate lyckades skramla ihop pengar till några möten med olika psykologer. De hade olika arbetssätt, men alla var överens om att Christopher behövde tid till att bearbeta det trauma som hans fars död innebar.

  Det var trots allt Christopher som hade hittat hans döda kropp.

  Det tog sin tid, men till slut upphörde mardrömmarna. Och därmed också självskadebeteendet. Hon hade ingen aning om varför det kom tillbaka nu. Och varje försök att få honom att öppna sig för henne bemöttes med en enda stavelse. Eller som mest, fyra.

  ”Jag vet inte.”

  Kate Reese hade en miljon frågor, men hon var tvungen att arbeta. Och hennes son såg inte ut att vara redo för ett korsförhör just nu. Så hon tog det strategiska beslutet att ge honom lite utrymme och bara ställa en fråga som hon visste att han skulle vilja svara på.

  ”Du … innan jag går till jobbet … ska vi åka och köpa glass?”

  Hans leende fick närapå hjärtat att gå itu.

  Christopher visste inte om det, men hans mamma hade redan gjort många saker för att försöka få reda på vad som hade hänt med honom. Däribland en del saker hon hade lovat sig själv att aldrig göra. Hon hade snokat efter ledtrådar i hans rum. En teckning. Ett brev. En dagbok. Vad som helst. Men det enda hon hade hittat var bilden på hans far i bokhyllan med anktapeten – och böckerna som såg ut att redan ha blivit lästa flera gånger om.


TxText:
  När ingenting i rummet gjorde henne klokare tog Kate Reese på sig jackan och gick ut. Hon gick genom trädgården bort till skogsbrynet. Hon stirrade på träden. Såg vinden smeka grenarna.

  Kate Reese gick in i skogen. Hon tog inte ett enda snedsteg. Hon visste precis vart hon skulle. Hon visste inte riktigt varför hon hade väntat så länge. Kanske av rädsla. Kanske av behärskning. Sheriffen hade ju faktiskt försäkrat henne om att skogen var en säker plats. Han sa att det som hade hänt Ambroses bror var en fruktansvärd tragedi, men att den hade ägt rum för mycket länge sedan.

  Det var ingen garanti för att den inte skulle upprepas.

  Det tog inte lång tid för hennes fötter att hitta stigen. Hon gick över bockarna Bruses bro, förbi den ihåliga trädstammen, och befann sig snart i skogens mitt.

  Gläntan.

  Trädet.

  Kojan.

  Hon häpnade. När hennes son sagt att han byggde en koja hade hon föreställt sig ett ruckel med fler gluggar än tandraden hos en gammal gubbe. Men det här var något utöver det vanliga. Perfekt i varenda detalj. Målningen. Hantverket. Det här var utfört av någon besatt.

  Som hennes make.

  Allting skulle vara helt perfekt, för annars blev han på mycket dåligt humör. Hon var glad att han var så vänlig till sin natur, för hans maniska energi gick aldrig ut över henne.

  Men det gick likväl utför med den.

  Kate stirrade på kojan. Trädet. Gläntan.

  ”Är det någon där?” sa hon högt.

  Det var tyst. Bara en lätt vind hördes. Hon väntade för att se om det rörde sig någonstans.


TxText:
  ”Jag vet inte om du finns där eller inte”, sa hon, ”men om du gör det, så lämna honom ifred, för helvete.”

  Hon stod kvar på fläcken en stund för att visa den som eventuellt dolde sig i vinden att hon kände mer vrede än fruktan. Sedan gick hon hem utan att vända sig om en enda gång.

  När hon kom hem gick hon omedelbart ut på internet. För två månader sedan hade hon kanske avfärdat det som en skrattretande fras att söka på, men efter att ha tänkt på Christophers koja och på hans hastigt blommande talang för matematik och språk knappade hon in orden ändå.

  Plötslig särbegåvning

  Den tvekan hon hade känt försvann i samma stund som hon såg resultatet. Sökningen fick massor av träffar. Hon studerade några fall och höll på att drivas till vansinne när hon hittade några potentiella medicinska skäl till denna sorts ”mirakel”. Tumörer. Cystor. Och det som gav henne en två timmar lång ångestattack …

  Psykos.

  Hon hade redan ringt till varenda barnläkare i stan, utifrån en lista hon hittat på nätet, men alla var fullbokade. Det var influensatider, sa de. Så hon skulle få vänta ett par veckor. Men medan hon såg sin son sluka en strut med vaniljglass på 31 Flavors ringde hon upp igen och krävde en tid så fort som möjligt. Hon ombads vänta och under tiden var det som om modersinstinkten skrek i hennes öra.

  Hjälp honom, Kate. Han är illa ute.

  Medan hon lyssnade på den hemska hissversionen av ”Blue Moon” mindes hon en sak som hennes man hade sagt efter ett av sina värsta anfall.


TxText:
  Kate, vilka två sorters personer kan se saker som inte finns?

  Och så den mjuka viskningen till slutkläm.

  Visionären och den som är psykotisk.





  Kapitel 42

  När samtalet kom den eftermiddagen satt Mary Katherine på sitt rum och fasade för sitt liv. Jullovet väntade runt hörnet och hon låg fasligt mycket efter med den uppsats som skulle följa med hennes ansökan till Notre Dame. Som om det inte var nog så skulle hon ta kvällspasset på äldreboendet. Hon hade redan varit volontär tillräckligt länge för att få sitt intyg till college. Men hon skämdes för att hon bara volontärarbetade för sin collegeansökans skull, för därmed var det ju egentligen inte välgörenhet. Och om det inte var det så skulle Gud straffa henne genom att inte låta henne gå på Notre Dame som hennes mamma och pappa och mormor och morfar och alla de andra hade gjort. Så hon hade bestämt sig för att fortsätta arbeta på äldreboendet för att bevisa att hon inte bara gjorde det för att komma in på college, för då skulle Gud hjälpa henne att komma in på college. Det var en plan som verkade fullt vettig, men det fanns ett problem med den.

  Hon avskydde verkligen gamlingar.

  ”Missförstå mig inte”, viskade hon till Jesus när hon bad. ”Det finns några som är trevliga. Mr Olson är rar och rolig. Och mrs Epstein har lärt mig att baka kanelkakor och laga något som heter matsabollar. Men det är svårt att fokusera på dem när mrs Collins mamma skriker för full hals i fyra timmar i sträck att 'vi alla ska dö'. Jag stod ut så länge Doug fanns vid min sida, men sedan slutade han jobba. Han är redan klar med sin ansökan till MIT och Cornell. Jag frågade om han kunde tänka sig att gå på Notre Dame med mig och då sa han att han skulle söka dit som ett 'sista alternativ'. Jag hade lust att döda honom. Jag vet att jag inte har rätt att be Dig om detta, men jag måste verkligen komma in på Notre Dame. Kommer jag att göra det?”


TxText:
  Hon väntade, men det kom inget tecken. Bara vinden som ven i träden utanför hennes fönster. Mary Katherine fortsatte tänka på sitt kvällspass på äldreboendet. Hon fick ont i magen av skuldkänslor för att hon egentligen inte ville dit. De var bara så förbaskat gamla. Och de luktade illa. Och de dementa var läskiga. Ibland stannade hon upp i korridoren och tänkte: ”Jesus älskar alla dessa människor. Varenda själ.”

  ”Jesus, hur kan Du älska alla?” frågade hon. ”Ge mig ett tecken.”

  Hon gav ifrån sig ett litet skrik när det ringde i mobiltelefonen.

  ”Hallå”, sa hon och trodde nästan att det var Jesus i andra änden (förhoppningsvis med goda nyheter).

  ”Mary Katherine”, sa mrs Reese. ”Finns det någon chans att du kan vara barnvakt åt Christopher i kväll?”

  Mary Katherine övervägde sina alternativ. Ta hand om mrs Reeses son eller höra på när mrs Collins mamma skrek att ”häxan” skulle döda oss alla på juldagen.

  ”Jag är ledsen, mrs Reese, men jag har ett pass på Shady Pines”, sa Mary Katherine sorgset.

  ”Jag kan täcka upp. Jag behöver någon som kommer hem till mig direkt. Snälla. Var min räddare i nöden.”

  ”Jamen då så! Jag är gärna barnvakt åt din son!” sa Mary Katherine strålande glad.

  Hon skrev upp adressen och la på. Hon visste att Jesus skulle märka att hon valde äldreboendet i första hand. Det faktum att mrs Reese behövde en barnvakt låg utanför hennes kontroll. Och mrs Reese visste bättre än hon vad som var bäst för äldreboendet. Så alla vann på det här. Genom att sitta barnvakt i kväll visade Mary Katherine respekt för de äldre. Och medan hon satt barnvakt skulle hon få flera timmar över till att jobba på sin ansökan till Notre Dame.


TxText:
  Hon tog allt detta som ett gott tecken.

  Medan hon körde till mrs Reeses hus höll hon ett öga på vägrenen ifall det skulle dyka upp en hjort. Hon kände att hon hade fattat rätt beslut angående att sitta barnvakt. Christopher var trots allt den lilla försvunna pojke som hon hade räddat och Fader Tom hade sagt att i vissa kulturer ansåg man att den som räddade ett liv därefter var ansvarig för detsamma. Ändå tog hon det säkra för det osäkra.

  ”Jesus, om jag har gjort ett misstag, gör då så att jag kör på en hjort.”

  När ingen hjort syntes till slog Mary Katherine på radion för att kunna njuta av resten av resan. Hon hade tänkt lyssna på den kristna rockstationen, men Doug hade lämnat radion på WDVE 102,5. Stationen spelade en låt av The Doors som hon ogärna skulle erkänna att hon gillade så mycket som hon gjorde.

  This is the end, my only friend, the end

  Of our elaborate plans, the end

  Hon kom fram till huset innan låten var slut och utan att ha sett till en enda hjort.

  ”Han har feber”, förklarade mrs Reese. ”Så han måste stanna i sängen. Är det förstått?”

  ”Var inte orolig, mrs Reese. Jag gick en första hjälpen-kurs på katolska ungdomsföreningen och jag har livräddarutbildning. Han stannar i sängen.”

  ”Men mamma, det är fortfarande ljust ute”, sa Christopher. ”Kan jag inte få vara ute?”

  Med ett kallt ”nej” och ett varmt ”jag älskar dig” gav hon Christopher en puss och lämnade hans rum. Mary Katherine följde med henne ner till garaget. Mrs Reese gick igenom sin lista över nödnummer och instruktioner och regler med henne.


TxText:
  ”Jag har precis gett honom en huvudvärkstablett. Du kan ge honom en till vid middagen om två timmar. Förhoppningsvis somnar han efter det, men i annat fall är det sovdags halv nio. Allra senast nio”, sa hon.

  ”Var inte orolig, mrs Reese. Jag är tuff med sovtider. Du kan lita på mig.”

  Efter att Christophers mamma hade kört iväg gick Mary Katherine tillbaka in i det varma huset. Hon gick genom köket och vardagsrummet och försökte hitta det bästa stället att jobba på sin ansökan till Notre Dame. När hon väl hade bestämt sig för köksbordet la hon sina böcker där och gick bort till kylskåpet.

  Medan hon tog ut mjölkpaketet tänkte hon på sin uppsats. Hon hade fått i uppgift att skriva om en hjälte, men hon kunde inte bestämma sig för vilken. Att välja sin mamma eller pappa var för uppenbart. Politiker var för riskabelt. Hon skulle gärna ha skrivit om Jesus, men eftersom Notre Dame var en katolsk skola fanns det risk för att alltför många sökande skulle välja Honom. Men vem skulle hon välja istället för Jesus? Påven Franciskus? Johannes Paulus II?

  Jungfru Maria.

  Svaret kom som en blixt från klar himmel. Jesus moder. Naturligtvis. Vilket inspirerat val. Det var perfekt!

  Hon hällde upp mjölken och slöt förpackningen igen. Så tittade hon på bilden av den försvunna flickan. Emily Bertovich. Den stackaren. Hon undrade om man någonsin skulle hitta Emily Bertovich. Skulle hon någonsin söka till college? Vem hade suttit barnvakt åt Emily Bertovich?

  Den tanken gav henne rysningar.


TxText:
  Mary Katherine såg sig omkring i huset. Plötsligt tyckte hon att någonting kändes fel. Det var för tyst. För varmt. Hon kände någon sorts närvaro i huset. Gökuret tickade på i stadig marsch mot 16.00. Tick, tick, tick.

  ”Hallå?” sa hon. ”Är det någon där?”

  Mary Katherine väntade på svar. Det kom inget. Hon tittade återigen på mjölkpaketet. Emily Bertovich stirrade tillbaka. Log med en glugg mellan tänderna. Mary Katherines hjärta började bulta. Hon visste inte vad som var fel, men något var det, det kände hon. Som när hennes far fick den där känslan i knäet och förutsåg stormen en timme före meteorologen.

  ”Christopher? Om det är dig jag hör så är det bäst för dig att du går och lägger dig igen”, sa hon.

  Tystnaden var öronbedövande. Mary Katherine ställde snabbt tillbaka Emily Bertovich i kylskåpet. Sedan gick hon skyndsamt genom köket, matsalen och vardagsrummet. Men det fanns ingenting där. Bara den där känslan. Hon skulle just gå upp till övervåningen för att kolla i sovrummen när hon fick syn på något bakom skjutdörrarna i glas. Där stod den, i snön, och iakttog henne.

  En hjort.

  Klockan slog 16.00. Kuku. Kuku. Kuku. Kuku. Mary Katherine kände på sig att någonting hemskt höll på att hända. Hon rusade uppför trappan till Christophers rum.

  ”Christopher!” ropade hon. ”Christopher! Svara mig!”

  Hon öppnade dörren till Christophers rum och såg att sängen var tom. Fönstret stod öppet och gardinen fladdrade i vinden. Mary Katherine skyndade fram till fönstret och stack ut huvudet.

  ”Christopher! Var är du?” skrek hon.


TxText:
  Hon tittade ner och fick syn på spåren efter hans små fötter i snön.

  De ledde rakt förbi hjorten.

  Och in i Mission Street Woods.





  Kapitel 43

  Han var iakttagen.

  Christopher kände det i samma stund som han stängde dörren till kojan. Ett stort öga. Kvävande som en filt. Det betraktade honom, svävade fram. Sökte efter något.

  Jagade.

  Christopher visste att det var mycket farligt att kliva in i den osynliga världen på egen hand. Han hade lovat den snälla farbrorn att aldrig göra det, men nu hade han inget val. Den snälla farbrorn hölls fången någonstans. Eller också var han redan död. Christopher behövde information. Bevis. En ledtråd. Vad som helst. Men han hade ingen aning om vad som väntade honom på andra sidan dörren.

  Kom aldrig in hit utan mig. Vistas aldrig här när det är mörkt.

  Christopher vände sig mot fönstret och såg att solen stod lågt på himlen. Det skulle inte dröja länge innan det blev mörkt. Det var nu eller aldrig. Han satte örat mot dörren. Först verkade allting normalt. Sedan hörde han ett svagt oljud.

  sKrap. sKrap. sKrap.

  Det fanns något under trädet.

  sKrap. sKrap. sKrap.

  Christopher vände sig återigen mot fönstret. Han såg hjortar komma traskande genom gläntan och lämna spår efter sig i snön. Hjortarna gick fram till trädet och skrapade med sina klövar.

  sKrap. sKrap. sKrap.

  ”Kom ihåg”, hade den snälla farbrorn sagt, ”att hjortarna arbetar för henne.”

  Hjortarna sniffade efter något kring trädets fot. Kanske efter mat. Kanske efter honom. Christopher hade bara en timmes dagsljus kvar att använda sig av. Han behövde hitta ett sätt att ta sig runt dem. Han såg en sextaggare bita av ett litet löv som satt på den låga grenen. Strax intill något som fångade Christophers intresse.


TxText:
  Den vita plastpåsen.

  Christopher var så van vid att se påsen på den synliga sidan att han inte fäste någon uppmärksamhet vid den. Men på den osynliga sidan såg den annorlunda ut på något sätt. Påsen hängde lägre på grenen än vanligt. Som en fisk som böjer spöet. Den är tyngre, tänkte han. För att … för att …

  Det är någonting i den.

  Christophers hjärta hoppade över ett slag. Den snälla farbrorn måste ha lämnat något där till honom. Det var han säker på. Men vad? En karta? En ledtråd? Han måste få veta. Christopher väntade tills hjortarna hade stillat sin hunger (eller sin nyfikenhet) och rört sig bort från gläntan.

  Sedan öppnade han långsamt dörren.

  Christopher gick snabbt ner för stegen. De små babytänderna fastspikade i trädstammen. Han landade med stövlarna på den knastriga marken och smög fram till den vita plastpåsen. Han sträckte ner en hand i den och fick upp vad den snälla farbrorn hade lämnat åt honom där.

  Ett julkort.

  Kortet föreställde jultomten som skällde på Rudolf med röda mulen medan denne drog släden genom snön.

  VADÅ ”GLÖMDE GLASÖGONEN”?!

  Knak.

  Christopher vände sig om. Hjortarna var tillbaka. Sextaggaren stod och stirrade på honom, men med spetsade öron som om den lyssnade efter ett rovdjur. En vindpust drog genom Christophers hår, men planade sedan ut som en fågel i flykten. Christopher höll andan och väntade på att hjortarna skulle reagera. Men det skedde aldrig.

  För de kan inte se mig.

  Christopher tittade återigen på julkortet. På det jultomten skrek åt Rudolf.


TxText:
  VADÅ ”GLÖMDE GLASÖGONEN”?

  Det var detta som var ledtråden. Christopher tittade upp mot kojan och såg att hans kropp var kvar där. För hjortarna såg det ut som om han var kvar i kojan på den synliga sidan. Bara en liten pojke som lekte i ensamhet.

  Men här var han osynlig.

  ”Ju mer tid du tillbringar på den osynliga sidan, desto större blir dina krafter”, hade den snälla farbrorn sagt. ”Men kraften har sitt pris.”

  Christopher väntade på att hjortarna skulle gå vidare, sedan vecklade han försiktigt ut kortet. Han hoppades hitta ett meddelande från den snälla farbrorn, men det enda han såg var kortets tryckta text …

  OM DU INTE SER LJUSET … GÅ DIT MULEN PEKAR!

  Christopher började gå. Han gick ut ur gläntan och in bland träden. Han hittade stigen, tydlig och jämn. Han följde den tills han kom till den ihåliga trädstammen intill bockarna Bruses bro. Då fick han syn på mannen som satt hopkrupen inuti som en inbakad korv. Mannen sov. Det ryckte i ögonlocken. Han snyftade som ett litet barn:

  ”Snälla, få det att sluta. Jag hjälper honom inte.”

  Christopher vände sig om för att se om den väsande kvinnan fanns i närheten. Men ingen syntes till. Så han backade försiktigt bort från mannen i den ihåliga stammen och började springa. Han rusade ut ur Mission Street Woods med stövlarna daskande i leran och stannade inte förrän han nådde fram till återvändsgränden framför sitt hus. Christopher spanade ut över sin gata, sökte efter en ledtråd. I skymningen påminde gatan om det gamla negativet till fotografiet av hans far. Det var hans eget kvarter. Men vänster var höger. Och höger var vänster. Och solen var som en glödlampa som lämnade spår efter sig efter att man hade stirrat på den för länge.


TxText:
  Han betraktade världen som genom en envägsspegel.

  Han såg Mary Katherine springa genom trädgården. Hon var panikslagen.

  ”CHRISTOPHER!” skrek hon. ”VAR ÄR DU?”

  Mary Katherine ser … på hjortarna.

  Mary Katherine vet inte … att hjortarna ser på henne.

  Mary Katherine sprang förbi hjortarna och in i Mission Street Woods. Christopher tittade mot gatan igen och såg mannen i flickscoutuniform. Mannen gick i sömnen, virvlade runt som vattnet i ett avlopp. Det ryckte i honom. Han snyftade:

  ”Snälla, få det att sluta. Jag hjälper honom inte.”

  Christopher visste inte vart han skulle gå eller vad han skulle göra. Det blev allt mörkare. Mary Katherine skulle hitta honom. Han hade inte mycket tid på sig. Han vecklade ut julkortet igen.

  OM DU INTE SER LJUSET … GÅ DIT MULEN PEKAR!

  Han tittade upp och såg molnen driva. För ett ögonblick mindes han ett vackert ansikte bestående av moln. Christopher kände vinden i håret. Och någonstans anade han doften av stekta ostsmörgåsar.

  OM DU INTE SER LJUSET … GÅ DIT MULEN PEKAR!

  Doften kom från timmerstugan på andra sidan vägen.

  Christopher vände sig mot stugan och såg den gamla tanten på vinden. Han gick in på garageuppfarten. Tyst som en mus. Han visste inte om han skulle hitta en ledtråd eller en fälla eller den väsande kvinnan, men instinkten höll hans fötter i rörelse. Han öppnade ytterdörren. På den synliga sidan satt familjen och åt en tidig middag. Han kände doften av tomatsoppa och ostsmörgåsar som låg och bryntes i stekpannan.

  ”Tror du att mamma vill ha lite?” frågade hustrun.


TxText:
  Orden kom som en störtflod genom Christophers huvud. Han stapplade till. Klådan var betydligt svårare på den osynliga sidan. Som om tandläkaren hade fäst sandpapper i sin borrmaskin.

  Han förstod genast att maken avskydde sin svärmor. Han önskade att hon skulle dö, så att de kunde få ett liv igen. Han var ingen dålig människa. Men han undrade vad som skulle hända om han bara låtsades ge mat åt ”den där saken på vinden”. Han skulle såklart aldrig göra så. Men ibland medan han tittade på någon av Steelers matcher undrade han hur länge det skulle ta för hans svärmor att svälta ihjäl och ge dem lite lugn och ro.

  ”Tror du att mamma vill ha lite?” upprepade hustrun frustrerat.

  ”Hon är säkert hungrig”, sa maken. ”Vill du att jag bär upp en tallrik åt henne?”

  ”Nej, jag kan göra det, precis som jag gör allt annat här hemma”, grymtade hustrun.

  Jag erbjöd ju mig. Vad i helvete begär du av mig? tänkte maken tyst för sig själv.

  Herregud, varför inte be mig servera dig också i fåtöljen? tänkte hustrun tyst för sig själv.

  Hustrun gick ut i köket. Christopher gick försiktigt upp på vinden. Den gamla tanten satt i en korgstol vänd mot fönstret. Hon gungade fram och tillbaka och fram och tillbaka. Som en metronom på ett piano. Hon tittade ut genom fönstret, på molnen. Grymtade frustrerat medan hon kämpade med en trave kort i famnen.

  Christopher blev förskräckt, men backade inte undan.

  Det var julkort. Det var ett nytt meddelande från den snälla farbrorn. Det var han säker på. Han gick fram till den gamla kvinnan. Julkortet som låg överst i traven var gammalt och gulnat. Färgerna och bläcket hade bleknat.


TxText:
  ALLTFÖR OFTA UNDERSKATTAR VI BERÖRINGENS KRAFT …

  Christopher rörde vid kvinnans axel. Efter ett ögonblick blundade han och kände hjärnblödningen som hade berövat henne halva medvetandet och större delen av hennes talförmåga. Han såg att den gamla kvinnan en gång hade varit ung. Och vacker. Christopher tittade ner på hennes händer och såg att fingrarna nu var krokiga av reumatism. Spetsiga som grenarna på trädet i gläntan. Han tog hennes händer i sina. Värmen från hans kropp tycktes strömma ut i hennes.

  Christopher släppte taget. Den gamla kvinnan rörde på fingrarna som om de var vingar på en fjäril som just lämnat sin kokong. Plötsligt mindes hon när hon kunde spela piano och när den söta pojken i hennes mammas salong hade berömt henne för hennes låtval: ”Blue Moon”. Senare, under deras smekmånad, hittade de ett piano på det där stora hotellet vid Niagarafallen, och då spelade hon samma låt för honom. Den gamla kvinnan log. Nu var hennes fingrar tillräckligt mjuka för att hon skulle kunna veckla ut julkortet.

  EN KRAM, ETT LEENDE, NÅGRA SNÄLLA ORD KAN FÖRÄNDRA NÅGONS LIV

  Strax nedanför fanns ett personligt meddelande skrivet i svart bläck:

  Så bege dig till din mamma nu.

  Hon behöver dig.

  Plötsligt kom den gamla kvinnans dotter upp på vinden med en bricka med stekta ostsmörgåsar och tomatsoppa.

  ”Minns du när du fick det här kortet av din far?” frågade den gamla kvinnan och log.

  ”Ja, mamma. Vi pratade om det igår, minns du inte det?” sa dottern.

  ”Jag spelade piano för honom. Din far var mycket stilig. Vi badade tillsammans i Ohiofloden”, sa den gamla kvinnan.


TxText:
  Dottern tog försiktigt julkortet ur sin mors händer.

  ”Men mamma”, sa hon, positivt överraskad. ”Dina händer känns mycket mjukare nu. Och du pratar tydligare. Hur mår du?”

  ”Det är någon i rummet just nu”, sa den gamla kvinnan.

  ”Såja, mamma. Bli inte upprörd nu.”

  ”Bege dig till din mamma nu! Hon behöver dig!” skrek den gamla kvinnan.

  ”Snälla, mamma, lugna ner dig”, bad hennes dotter.

  ”Bege dig till din mamma! Hon behöver dig! Nu! Nu!” skrek den gamla kvinnan.

  ”Gary! Hjälp!” ropade dottern till sin man på nedervåningen.

  Om det första kortet hade sagt åt Christopher att gå dit näsan pekade, var det andra ännu tydligare. Han måste besöka sin mamma på Shady Pines. Medan maken sprang upp på vinden backade Christopher ut ur rummet och skyndade sig ut ur huset.

  Han tittade ut över sitt kvarter och började nästan skrika när han såg dem. Det var plötsligt fullt av folk ute på gatorna. Alla stod stilla som brevlådor. Längs med trädgårdarna. En kvinna i blå klänning. En man i gul hatt. Konstigt gul. Sjukligt gul.

  Deras ögon var igensydda.

  En del med blixtlås.

  Andra med tråd.

  Precis som barnen i hans mardröm.

  Brevlådsmänniskorna stod och höll i en tråd. Allihop. En tråd som ledde från den ena personen till den andra och sedan den tredje. Utmed hela gatan. Så långt Christopher kunde se. Var kom de ifrån? Vad höll de på med?

  Kom aldrig in hit utan mig. Vistas aldrig här när det är mörkt.

  Christopher tittade upp mot himlen. Solen hade sänkt sig över horisonten. Sjunkit lågt som den vita plastpåsen på sin gren. Om trekvart skulle det bli mörkt. Han måste ta sig till sin mamma, men han kunde inte springa till Shady Pines så snabbt. Han kunde inte köra bil. Han behövde någon sorts transportmedel. Han spanade runt i kvarteret och till slut fick han syn på …


TxText:
  En cykel.

  Den var treväxlad. Av den typ som oftast hade en korg framtill. Den var gammal. Rostig. Den stod ensam i ett cykelställ mitt ute på körbanan.

  Vid huset på hörnet.

  Christopher sprang i riktning mot cykeln. Han passerade ett kärlekspar som stod mitt i gatan. De stod som två dockor och sov, förenade i en kyss, med blod rinnande från munnarna. De viskade:

  ”Snälla, få det att sluta. Vi hjälper honom inte.”

  Christopher slet åt sig cykeln och frös till när han såg den lilla namnskylten på styret.

  D. OLSON

  Huset på hörnet är …

  Huset på hörnet är …

  David Olsons hus.

  Christopher svalde hårt. Han förstod att det kunde vara en fälla. Det kunde vara ett budskap. Kanske låg den väsande kvinnan i bakhåll och väntade på att anfalla honom. Men instinkten sa tydligt åt honom att bege sig till sin mamma på Shady Pines innan det blev mörkt.

  Han började cykla. Han tog sig snabbt upp för backen med ettans växel. Så snart han nådde krönet växlade han upp till tvåan och därefter trean. Han trampade hårdare. Fick upp hastigheten. Närmade sig motorvägen. Hans ben blev starkare och starkare ju mer han trampade och under tiden såg han alltfler brevlådsmänniskor utmed vägen. Två små tvillingflickor, en äldre asiatisk man och en mager, till synes svältande kvinna från Mellanöstern.

  Deras ögon och munnar var igensydda.

  De gick i sömnen.

  Än så länge.

  Vid mörkrets infall vaknar den osynliga världen. Och då blir det riktigt otäckt.

  Christopher trampade. Snabbare och snabbare. Först märkte han inte hur snabbt det gick. Det enda han tänkte på var att det höll på att skymma och att hans mamma behövde honom på Shady Pines. Men när han väl tittade på vägen som svischade förbi kunde han inte fatta det. Backen var inte så brant. Cykeln var inte så lätt. Och ändå hade han aldrig cyklat så snabbt förut. Han svängde in på Väg 19. Den synliga sidans bilar susade fram på motorvägen.


TxText:
  Och han cyklade jämsides med dem. Asfalten gled undan i en ofattbar hastighet. Den iskalla luften steg upp i ögonen och fick dem att vattnas. Kraften strömmade genom hans ben. Christopher såg en gammal Mustang fylld med tonåringar längre fram på vägen. Han trampade på tills han låg bakom den. Sedan cyklade han jämsides med den. Sedan cyklade han om dem, pumpade med benen som om de allas blod fanns i hans vener. Christopher svängde vid avfarten mot Shady Pines. Han såg solen som jagade horisonten och såg fler brevlådsmänniskor stå uppradade längs gatan.

  Som ett skyddsräcke.

  Det är ont om tid.

  Christopher gömde cykeln längs vägen och sprang den sista biten till Shady Pines. Han tittade in genom fönstret för att försäkra sig om att han inte gick i någon fälla. Sedan smög han in på äldreboendet och öppnade dörren med ett …

  Knarrrr.

  Han gick på tå genom korridoren. In i sällskapsrummet. En sköterska satt och spelade piano i hörnet. Låten var ”Blue Moon”. Flera av de gamla människorna spelade schack eller damspel.

  ”Jag har hittat dem, mr Olson”, sa en kvinnoröst.

  Christopher kände igen rösten. Det var hans mammas. Han vände sig om. Han såg sin mamma komma upp från källaren med en liten kartong i handen.

  ”De var i förrådet precis som du trodde”, sa hans mamma.

  Christopher såg sin mamma gå in till Ambrose Olson där han satt i en gammal gungstol i sällskapsrummet. Hon räckte honom den gamla skokartongen. Den gamle mannen lyfte på locket och tog upp en sorts trave sammanbunden med ett gammalt vitt snöre.


TxText:
  En trave med julkort.

  En kall vindpust drog in genom äldreboendet. Christopher hörde några av de gamla tanterna klaga på kylan för sköterskorna och såg dem svepa in sig i sina sjalar. Han såg Ambrose Olson ta upp det första julkortet ur dess kuvert. På framsidan fanns en bild av jultomten som skällde på Rudolf med röda mulen:

  VADÅ ”GLÖMDE GLASÖGONEN”?

  Christopher frös till. Han såg på medan Ambrose vecklade ut det gulblekta kortet. Samma kort som hade lämnats kvar i den vita plastpåsen.

  OM DU INTE SER LJUSET … GÅ DIT MULEN PEKAR!

  Och nedanför, ett personligt meddelande i spretig handstil …

  Jag är ledsen om jag skrämmer dig ibland.

  Det är inte meningen.

  God jul

  Kram, David

  PS. Tack för basebollhandsken. Och särskilt tack för böckerna.

  Det var inte den snälla farbrorn som gav honom ledtrådarna.

  OM DU INTE SER LJUSET … GÅ DIT MULEN PEKAR!

  Det var David Olson.

  ”Vad var det?” sa en röst. ”Hörde du något?”

  Christopher tittade ner i korridoren och just då kom den väsande kvinnan in i sällskapsrummet. David Olson låg svept om hennes axlar som en minkstola. Han var hennes husdjur. En liten demon utan framtänder. Han var en skrämmande syn.

  Jag är ledsen om jag skrämmer dig ibland.

  Det är inte meningen.

  ”Vilken vacker handstil”, sa Christophers mamma.

  God jul

  Kram, David

  PS. Tack för basebollhandsken. Och särskilt tack för böckerna.

  ”Tack”, sa Ambrose och vek ihop kortet. ”David älskade att läsa.”

  Christophers hjärta bultade. Han justerade tyngden mellan fötterna. Golvet knarrade till en liten aning. Den väsande kvinnan vände sig om.


TxText:
  ”Vad var det? Är det någon där?” viskade hon.

  Hon tittade rakt på Christopher, som stod stilla som en hjort i billyktornas sken.

  VADÅ ”GLÖMDE GLASÖGONEN”?

  Men hon kunde inte se honom.

  Den väsande kvinnan såg sig omkring i rummet. Drog in luften genom näsan. Kände av någonting.

  ”Är du här?” viskade den väsande kvinnan. ”Är du här, Christopher?”

  Christopher började sakta backa ut ur sällskapsrummet. Små steg. Håll andan. Hon får inte höra mig.

  ”Säg något bara. Jag ska inte göra illa dig”, viskade hon.

  Christopher tittade ut genom fönstret. Solen var på väg ner. Det skulle snart vara mörkt. Brevlådsmänniskorna stod nu på rad på båda sidor av vägen. Den väsande kvinnan gick fram till Christophers mamma.

  ”Tittar du, Christopher?” frågade hon lugnt.

  Han kände blodet bulta i tinningarna. Han förstod att det var en fälla. Hans mamma var betet. Han stod hukad i korridoren. Beredd att rusa mot henne om hon gjorde något mot hans mamma. Den väsande kvinnan viskade i örat på hans mamma. Christopher såg sin mamma klia sig tankspritt i örat.

  ”Om du inte kommer fram så dör din mamma”, väste hon.

  Den väsande kvinnan plutade med läpparna och blåste på hans mammas hals. Hon darrade genast till och sträckte sig mot termostaten. Christophers hjärta bultade.

  ”Beredd? Titta nu, Christopher”, sa den väsande kvinnan.

  Mrs Collins störtade in i rummet, arg som en orm.

  ”Din son bränner min sons arm, men det räcker tydligen inte åt dig”, röt mrs Collins till Christophers mamma.

  ”Ursäkta, mrs Collins. Jag förstår inte vad du menar.”


TxText:
  ”Du lämnade min mamma ensam på sitt rum. Hon har vandrat iväg igen!”

  ”Jag är ledsen, mrs Collins. Jag var tvungen att hjälpa mr Olson. Vi har inga volontärer här i kväll. Vi är underbemannade”, svarade hon matt.

  ”Om du fick en dollar för varje ursäkt du kom med, skulle jag jobba för dig och inte tvärtom!”

  ”Varför såg du inte själv till henne, mrs Collins?” röt Ambrose. ”Hon är din egen förbannade mamma.”

  Christopher kände hur ilskan i rummet tilltog för varje sekund.

  ”Det här är bara början, Christopher …”, sa den väsande kvinnan med ett leende. ”Det kommer att fortsätta … och fortsätta … och fortsätta … Titta nu!”

  Plötsligt kom mrs Collins mamma inrullande i sin rullstol.

  ”Mamma! Tack gode Gud”, sa mrs Collins.

  Den gamla tanten reste sig på krokiga ben. Hon såg rakt på Christopher.

  ”Åh, hej. Jaså, du är här. Du kan se mig”, gormade den gamla tanten.

  ”Vem kan se dig?” frågade den väsande kvinnan.

  ”Den lilla pojken. Han står precis där.” Hon pekade på honom. ”Alla tror att jag pratar strunt. Men han vet. Han förstår.”

  Den väsande kvinnan böjde sig fram och viskade i den gamla tantens öra:

  ”Ni kommer alla att dö.”

  ”Vi kommer alla att dö”, upprepade den gamla tanten.

  ”Såja, såja”, sa Christophers mamma. ”Lugna dig nu.”

  ”Döden kommer. Döden är här. Vi ska dö på juldagen!” viskade den väsande kvinnan.

  ”Döden kommer! Döden är här! Vi ska dö på juldagen!” skrek den gamla tanten.

  ”Mamma, tillbaka till ditt rum!” röt mrs Collins. ”Mrs Reese, hjälp till!”


TxText:
  Men den gamla tanten ville inte sluta. Hon ropade orden om och om igen. Skrek för full hals.

  ”Döden kommer! Döden är här! Vi ska dö på juldagen!”

  Den väsande kvinnan lämnade henne och vände sig mot Christopher. Hon log.

  ”Det förvånar mig att du har lyckats hålla tyst”, sa hon. ”Men det var inte för att få dig att tala som jag visade dig allt det här. Jag ville bara hålla kvar dig tills solen gått ner.”

  Solen sjönk under horisonten. David Olson gled ner från hennes axlar.

  Christopher kände hur det blev kallt omkring honom i rummet. Doften av sockervadd övergick i blodstank. Han tittade tillbaka på den väsande kvinnan, som log mot honom.

  ”För i mörkret kan vi se dig, lilla vän. Där är du ju. Vilken söt pojke.”

  Den väsande kvinnan började springa rakt mot Christopher.

  ”Du är inte på gaaaaaaatan!” röt hon.

  Christopher sprang mot ytterdörren. Den väsande kvinnan kastade sig mot honom just som han öppnade den och i samma stund fick han lampskenet i ögonen.

  ”CHRISTOPHER! TACK GODE GUD!” utbrast Mary Katherine när hon öppnade dörren till kojan. Han bländades av lampan på hennes mobiltelefon. För ett ögonblick visste han inte var han befann sig. Han grep tag om hennes arm i tron att hon var den väsande kvinnan. Febervärmen strömmade från hans panna och ända ut i fingerspetsarna.

  ”Aj!” skrek Mary Katherine. ”Släpp mig! Det bränns!”

  Christopher tittade sig omkring och insåg att han inte var kvar på äldreboendet. Han var tillbaka i kojan. Det var inte den väsande kvinnan som han höll i. Det var Mary Katherine. Han släppte hennes arm. Hon drog av sig jackan och rullade upp tröjärmen. Huden var röd. Det bildades små blåsor på armen.


TxText:
  ”Förlåt”, sa Christopher.

  ”Var i hela friden har du varit?” frågade Mary Katherine, arg och rädd på samma gång, medan hon gnuggade ena handen mot sin svedda arm.

  ”Jag kunde inte sova, så jag tänkte att jag lika gärna kunde gå hit och leka”, sa han.

  ”Du kunde ha ställt till det rejält för oss båda, förstår du det?”

  ”Jag är ledsen. Kan du förlåta mig?”

  ”Bara Gud kan förlåta dig. Men det kommer Han att göra. Så ja, jag förlåter dig. Kom nu. Vi går hem. Vi måste ta hand om din näsa.”

  Christopher torkade av näsan med händerna och såg det våta röda blodet på sina fingerspetsar. Ansiktet blossade upp av feber. Det värkte i lederna. Och klådan övergick i en fruktansvärd huvudvärk. Han hade aldrig någonsin känt sig så sjuk. Inte ens när han hade influensa.

  Christopher tänkte på sin höga fart ute på motorvägen. Tänkte på osynligheten. På den klartänkthet som kom med klådan. Om de där krafterna orsakade sådant illamående på den synliga sidan trodde han inte att han skulle klara mycket till.

  Förrän det tog död på honom.

  Mary Katherine hjälpte honom vänligt ner från kojan. Hans leder knakade i varje steg han tog. Han tittade upp mot himlen. Det var helt mörkt nu. Han såg en stjärna falla. Ännu en sol. Ännu en själ.

  När han kom ner till marken tittade han på den vita plastpåsen som hängde på sin gren nära stammen. Han öppnade den på ren instinkt, men det var ingenting i den. Inga julkort. Inga dolda meddelanden. Det enda som återstod var klådan. Christopher tänkte på spåret av brödsmulor som hade lett honom till Shady Pines. Han tänkte på den sista raden på Davids kort.


TxText:
  PS. Tack för basebollhandsken.

  Christopher mindes de gånger han hade känt doften av en basebollhandske. Ibland hade han varit på sitt rum. Ibland på bussen. Ju mer han tänkte på det, desto bättre insåg han hur närvarande den doften hade varit. Basebollsäsongen var sedan länge över. Han kunde inte minnas att han hade sett några barn gå omkring med basebollhandskar på länge. Bara fotbollar av plast. Men doften av basebollhandskar fanns ändå alltid omkring honom.

  Jag är ledsen om jag skrämmer dig ibland.

  Det är inte meningen.

  Christopher blundade. Han lät klådan arbeta sig in i hans medvetande. Han såg spåret av brödsmulor utlagt framför sig. Han såg utrymmet mellan orden. Tankarna som lekte kurragömma. Som ledde honom fram på spåret. Det första kortet som hade sagt åt honom att GÅ DIT MULEN PEKAR, det vill säga till tanten på vinden vars kort hade sagt Bege dig till din mamma nu. Hon behöver dig. Och cykeln som stod tillgänglig på David Olsons garageuppfart så att Christopher skulle hinna ta sig till sin mamma just som hon gav Ambrose Davids julkort som slutade med PS. Tack för basebollhandsken, och så den sista ledtråden …

  Men särskilt för böckerna.

  Klådan upphörde. Christopher öppnade ögonen. Han kände blodet rinna ur näsan och kände smaken av det när det landade på läpparna. Men han brydde sig inte om det. För äntligen fångade han tanken som lekte kurragömma med honom. David var ingen demon. Han var en liten pojke som skickade meddelanden. Och det fanns bara ett ställe i stan där ett barn kunde lämna meddelanden till ett annat barn. Med fem decenniers fördröjning. Stället som alla barn i Mill Grove fick sina böcker ifrån.


TxText:
  Mrs Hendersons bibliotek.

  Mary Katherine riktade lampan mot spåret. Hon såg ett par hjortar som stod stilla i lampskenet.

  ”Åh, herregud. Jesus. Jag avskyr hjortar”, sa Mary Katherine och gjorde korstecknet. ”Hur tar vi oss härifrån nu då?”

  Christopher ledde Mary Katherine bort från gläntan. Långt borta i fjärran kunde han höra bulldozrar slita upp träden. Mr Collins hade vunnit i rätten. Byggarbetet hade återupptagits. Precis som Christopher hade förväntat sig. Det skulle inte dröja länge förrän mr Collins hade skövlat större delen av skogen på väg mot Christophers koja.

  ”Men vad ska kojan vara bra för?” hade han frågat den snälla farbrorn.

  ni har byggt en portal till den osynliga världen.

  Christopher visste inte om den snälla farbrorn hade blivit tillfångatagen och kanske torterad.

  Han visste inte om den snälla farbrorn var död eller levande.

  Det enda han visste var att så länge den snälla farbrorn var försvunnen fanns det ingen som kunde skydda världen från den väsande kvinnan.

  Utom han själv.





  Kapitel 44

  Konstige Ed vaknade. Han kliade sig på armen och tittade på trädet utanför sitt fönster. Trädet var täckt av snö. Snön tyngde ner grenarna så att de formade ett snett leende.

  Ett leende som blivit snett, Eddie. Det är vad ett hånflin är. Bara ett leende som blivit snett.

  Det brukade hans mormor säga innan hon blev sådär väldigt mager och dog. Han visste inte varför han tänkte på henne nu. Det var som om hon fanns där hos honom i rummet. Hon luktade gammal klänning. Och hon viskade.


TxText:
  Lyssna på mormor.

  Konstige Ed steg upp.

  Han kände inte hur kallt trägolvet var under hans fötter. Han gick fram till fönstret. Han öppnade det och såg på den blöta snön som hade samlats på fönsterblecket. Han tog upp en näve och kramade en snöboll. Helt rund. Helt jämn. Som jorden. Av någon anledning blev han inte kall om händerna. Det kändes faktiskt behagligt. Som om han hade tagit ut sockervadd från Kennywood ur sin frys.

  Ät inte för mycket, Eddie. Då får du ont i magen. Lyssna på mormor.

  Konstige Ed stängde fönstret. Han hade inte märkt hur kall han blev om ansiktet i den frostiga luften. Men nu var kinderna röda och han ville dricka ett glas vatten. Inte badrumsvatten. Köksvatten. Konstige Ed gick ut i hallen. Han gick förbi gästrummet där hans pappa låg och sov. Snöbollen smälte i hans hand och lämnade droppar efter sig på trägolvet, som ett spår av brödsmulor. Han gick förbi sovrummet där hans mamma sov.

  ”Varför sover ni i varsin säng?” hade han frågat sin mamma en gång.

  ”För att din pappa snarkar, älskling”, hade hon svarat, och han trodde på henne.

  Konstige Ed gick ner för trappan. Han gick till köket och fyllde ett glas med vatten. Han använde sitt favoritglas. Hulken … drick! Han drack upp det på tio sekunder. Han var fortfarande törstig efteråt. Han drack ett glas till. Och ett till. Han kände att han började få feber. Men han mådde inte dåligt. Han var bara varm. Det kändes väldigt kvavt i köket.


TxText:
  Jag kan inte andas, Eddie. Gå ut. Lyssna på mormor.

  Konstige Ed öppnade skjutdörren i glas.

  Han stod där och fyllde lungorna med kall luft som doftade isglass. För ett ögonblick försvann kvalmigheten. Och han kände sig inte längre som sin mormor när hon låg med slangar i näsan och bad honom lova att aldrig börja röka som hon hade gjort. Han undrade om hans mormor hade blivit levande begravd och inte kunde andas i sin kista. Låg hon just nu och knackade på insidan av kistlocket? Han gick ut i trädgården på baksidan av huset och satte sig i gungan som hängde som en julgranskula i den gamla eken. Vad var det nu mormor brukade kalla julgranskulor för? Det var något från en låt hon gillade.

  ”Strange Fruit”, Eddie.

  Konstige Ed bara satt där och tänkte på sin mormor medan han kramade snöbollen hårdare och hårdare. Sedan la han den vid foten av eken. Och kramade en till snöboll. Och en till. Och en till. Han tänkte att han kanske skulle komma att behöva dem för att försvara Christopher och kojan. För en del människor tar saker som inte är deras. Onda människor som Brady Collins.

  Man måste skydda sina vänner, Eddie. Lyssna på mormor.

  När Konstige Ed var färdig med den sista snöbollen tittade han ner och insåg att han hade bildat en liten plätt runt den gamla eken. Gräset var grönt och sprött av frost. Och där låg en liten hög med snöbollar som påminde honom om kanonkulorna som han hade sett under studieresan om Nordamerikanska frihetskriget.


TxText:
  Det är alltid de goda som vinner krigen, Eddie.

  Han kunde inte minnas var han hade hört det, men han var ganska säker på att ordet ”infanteri” kom från ett utländskt ord som betyder ”barn”. Precis som kindergarten kom från tyskans ord för ”barn” och ”gård”. Så varje infanterist var egentligen någon mammas lilla barn.

  Det var ju logiskt.

  Konstige Ed gick tillbaka in i huset. Han stängde glasdörren bakom sig och låste ute kylan. Han tittade in i köket och såg att dörren till skafferiet stod på glänt. Gjorde den alltid det? Eller hade någon just öppnat den? Bara lite grand? Som ett kistlock på glänt för att titta ut på de levande? En död person som försökte minnas hur mat smakar eftersom ett skelett inte har någon tunga? Han mindes när de fick ta ut hans mormors tunga efter att hon fick cancer. Då kunde hon inte prata längre. Så hon fick skriva på lappar istället.

  Jag saknar smaken av holländsk äppelkaka, Eddie.

  Ät lite äppelpaj åt mig, Eddie. Lyssna på mormor.

  Konstige Ed gick fram till kylskåpet. Han skar upp en stor bit holländsk äppelkaka. Han tittade på mjölkpaketet med bilden av den försvunna flickan. Emily Bertovich. Han stängde kylskåpsdörren och tittade på läsförståelseprovet som var uppsatt med fyra magneter som Jesus på korset. Det var första gången som något av hans prov hade dugt till att sätta upp på kylskåpet istället för att hamna i någon byrålåda full med skräp. Första gången han hade fått högsta betyg. Konstige Ed flinade.


TxText:
  Innan han gick upp och la sig igen traskade han bort till sin pappas arbetsrum. Han öppnade dörren och kände lukten av piptobak och whisky som hade trängt in i väggarna. Han gick fram till sin fars skrivbord. Den andra lådan var låst, så han drog ut den översta och lyfte bort den. Sedan sträckte han ner en hand i lådan under och fick upp ett litet läderfodral som doftade som en nyköpt basebollhandske. Så la han försiktigt fodralet på skrivbordet och öppnade det. Han tittade ner i det och log åt vad han fick se där.

  Revolvern.

  Konstige Ed tog upp den. Den .44-kalibriga revolvern låg tung i hans hand. Han kollade magasinet och såg att det låg en patron kvar där. Han sträckte fram revolvern på det sätt hans hjältar brukade göra i filmerna. Månskenet reflekterades i metallen, som en glimt i ett öga.

  Ta med den upp, Eddie.

  Han gick upp för trappan, stod utanför sovrummet och såg på sin mamma som sov. Sedan gick han förbi sin pappa som sov i gästrummet. Konstige Ed noterade att han inte alls snarkade. Han undrade varför de hade ljugit för honom.

  Konstige Ed gick till sitt rum. Han tittade på den gamla eken utanför fönstret. Trädet med det bittra leendet. Han satte sig på sängen och åt den holländska äppelkakan. När han hade ätit upp sopade han ner smulorna på golvet. Sedan stoppade han revolvern under sin kudde och la sig ner. Han tittade på klockan: 02.17. Han blundade och tänkte på den första Avengers -filmen. När hela gänget stod i en cirkel medan de vann kriget. För att de var de goda. Och det är alltid de goda som vinner krigen.


TxText:
  Kriget kommer, Eddie. Man måste skydda sina vänner. Lyssna på mormor.





  Kapitel 45

  Klockan var 02.17.

  Brady Collins satt hopkurad med ryggen mot den kalla träväggen. Det var något som störde honom. Som klådan på hans arm. Han kliade sig hela tiden på blåsorna som Christopher hade orsakat. Klådan vägrade försvinna. Han kliade sig och tänkte på dagen som gått. Hans mamma hämtade honom hos rektorn och körde hem honom från skolan. Hon skrek åt honom för att han hade hamnat i slagsmål med nyrikt slödder som Christopher och Konstige Ed. Hon skrek att han aldrig någonsin fick göra familjen till åtlöje igen. Han var en Collins, för helvete. När de kom hem sa hon åt honom att ta av sig jackan och gå och sätta sig i hundkojan i trädgården. Det var inte så hemskt farligt på sommaren, men nu var det ju vinter. Han bönade och bad om att slippa gå dit, men hon sa att han fick sova som en människa först när han uppförde sig som en. Han hade suttit i hundkojan ända sedan dess. Allt på grund av Christopher och Konstige Ed. De där båda nollorna hade fått hans mamma att hata honom igen. Och han kunde inte låta henne fortsätta hata honom. Han kunde inte fortsätta sova i hundkojan. Han var tvungen att göra något för att få henne att älska honom. Han skakade av köld, så han drog av sig tröjärmarna och stoppade armarna innanför tröjan. Armarna värmdes av bröstet, men klådan blev han inte av med. Han kliade och kliade och tänkte och tänkte. Samma tanke. Om och om igen. Att de där båda jävlarna skulle få betala dyrt för att ha fått hans mamma att hata honom så mycket.


TxText:
  Klockan var 02.17.

  Jenny Hertzog vaknade i sin säng. Hon upplevde det som om någon fanns i hennes rum. Hon hörde någon andas. Eller var det vinden? Hon tänkte att hennes styvbror Scott kanske hade smugit in, men när hon såg sig omkring i rummet konstaterade hon att hon var ensam. Hon tittade på dörren och väntade sig att han skulle kliva in när som helst. Scott hade hämtat henne från skolan den dagen eftersom hans mamma var på jobbet. Jenny bad honom att inte säga något till hennes pappa om att hon hade hamnat i slagsmål igen. Om hennes pappa fick veta det skulle han kanske inte låta henne åka på läger under sommaren. Och lägret var hennes enda sätt att komma bort från Scott. Så när han sa att hon skulle bli tvungen att dansa för honom, om hon ville att han skulle hålla tyst, så hade hon inget val. Han tvingade henne att ta av sig kläderna. Hon var naken bortsett från bandaget runt brännsåret på vänster arm. Det kliade så hemskt. Hon rev och rev och det slutade aldrig klia. Det kändes som insekter på huden. Hon klev ur sängen och gick fram till dörren. Hon tog bort stolen som hon hade kilat fast under dörrhandtaget. Sedan gick hon ner för trappan och ut i köket. Hon tog ut en kniv ur en av lådorna. Hon skrapade lite med den på såret och gick förbi Scotts rum. För ett ögonblick fantiserade hon om att sticka den i halsen på Scott. Tanken fick klådan att upphöra en liten stund. Hon gick tillbaka till sitt rum och stoppade kniven under kudden. Ifall att Scott skulle komma in i rummet som han hade gjort den föregående natten. Han hade kastat hennes pyjamasbyxor i hörnet och sagt att de var för korta. ”Akta floden!” hade han retats.


TxText:
  Klockan var 02.17.

  Matt satte sig upp i sängen och kliade sig på armen. Han borde ha blivit glad över nyheten, men det var han inte. Efter skolan hade han gått till ögonläkaren med sina mammor. De var arga för att han och Mike hade hamnat i slagsmål, men när Mike förklarade att de bara hade försvarat Christopher så lugnade de ner sig lite. Matt var hos ögonläkaren för sitt skelande och läkaren hade goda nyheter. Man hade räknat med att Matt skulle få bära ögonlappen ända till sommaren för att sluta skela, men på något konstigt sätt hade ögat redan läkt. ”Det är ett mirakel”, sa läkaren. Matt borde ha hjulat av glädje över att Jenny Hertzog inte längre skulle kunna kalla honom för ”Pirat Papegoja”. Men det var något som inte stämde. Han tänkte på när Christopher grep tag om hans arm. Hur värmen hade spridit sig genom armen och kittlat sig upp hela vägen till ögat. Han skulle aldrig berätta detta för killarna. De skulle tro att han var galen. Men medan han kliade sig på armen kunde han inte låta bli att tänka att Christopher på något vis hade gjort hans öga friskt. Tanken skrämde honom. För han förstod att om någon kom underfund med detta skulle man kanske försöka döda Christopher. Och han lovade sig själv att han skulle fortsätta bära ögonlappen i skolan så att ingen misstänkte något. Han var villig att låta Jenny Hertzog kalla honom ”Pirat Papegoja” i all evighet om det innebar att hans vän var trygg. Han bara måste hålla Christopher vid liv. Det kändes som om hela världens framtid hängde på det.


TxText:
  Klockan var 02.17.

  Mike satte sig upp i sängen. Klådan höll på att driva honom till vansinne. Han reste sig och gick in i badrummet och letade efter den där rosa salvan som hans mammor använde när han och Matt hade vattkoppor. Men han kunde inte hitta den. Det enda han hittade var den ena mammans vitaminer. De som gjorde henne glad. Han gick ut ur badrummet och ner i källaren där ingen kunde höra honom. Han slog på teven och satte på sin favoritfilm, The Avengers. Bara för att få tänka på något annat än klådan. Han njöt verkligen av filmen och glömde nästan bort klådan, men så hände något. Mitt i filmen stannade Thor upp och började prata med Mike. De var uppe hela natten. Thor var så trevlig. Thor sa att Brady Collins var farlig och att Jenny Hertzog snart skulle göra något mycket otäckt. Thor sa åt honom att skydda Konstige Ed och Matt. Men särskilt Christopher. För Mike var den starke av dem. Och ett krig väntade. Och kriget måste vinnas av de goda den här gången. Annars skulle de onda ta över världen. Mike vaknade på soffan. Han visste inte om det hade varit en dröm.

  Klockan var 02.17.

  Ms Lasko satt i baren på Mt. Libanon. De stängde egentligen klockan två, men Ms Lasko kände ägaren och bad om att få stanna kvar. Hon kunde bara inte gå hem. Hon kliade sig på armen och för ett ögonblick k0m hon att tänka på sin egen mamma på den tiden de bodde inne i storstan. Hennes mamma brukade alltid klia sig innan hon fick sin medicin. Ms Lasko tänkte på den som ”mammas klimedicin”. För i samma stund som hon smörjde in armen slutade hon att klia sig. Det var åratal sedan ms Lasko hade tänkt på det. Hon såg på alla tomma flaskor och glas framför sig. Hon räknade till sjutton, vilket normalt skulle ha resulterat i att hon blev hemskickad i taxi och efteråt hade världens minneslucka. Men den här natten spelade det ingen roll hur mycket hon drack. Flaska på flaska. Glas på glas. Hon kunde inte bli full. Hon bara kliade och kliade. Och tänkte och tänkte. Tänk om hon aldrig mer skulle bli full. Herregud. Varför kunde hon plötsligt inte bli full längre? Hon gick igenom dagen i sitt minne och tänkte på Christopher. Hon insåg att det var en vansinnig tanke. Det fanns inte en chans att en liten pojke kunde röra vid hennes arm på ett sätt som gjorde henne oförmögen att bli full. Men tanken var lika närvarande som klådan på hennes arm. Och hon var tvungen att hitta sin egen ”klimedicin”. Hon måste få tillbaka sin fylla innan nykterheten drev henne till vansinne.


TxText:
  Klockan var 02.17.

  Mrs Henderson satt i köket. Sitt perfekta kök. Sitt drömkök. Hon hade ägnat flera år åt att få det så fint. Åt att hitta alla de där prydnadsföremålen. Varenda antikvitet. Hon var ingen rik kvinna, men hon hade bra smak. Och under varje söndag i flera decennier hade hon gett sig ut i loppisarnas värld och hittat saker för tio dollar som skulle ha gått för tusentals dollar på Christie's. Undan för undan, bit för bit, hade hon skapat ett perfekt hem åt sig och sin make. Det var hennes livsverk. På dagarna lärde hon barnen att läsa och att älska böcker. På kvällarna skapade hon det perfekta hemmet åt sig och sin make. Men nu var hennes make aldrig hemma. Klockan var 02.17 och hennes make var fortfarande iväg någonstans. Så mrs Henderson satt i sitt kök och stirrade på ytterdörren. Hon stirrade på den lilla urgamla skylten med texten VÄLKOMMEN HEM och de perfekta små gardinerna på mässingsstången. Hon stirrade och kliade sig och tänkte på dagen hon förlovade sig högst upp i Pariserhjulet på Kennywood. På den tiden kunde mr Henderson inte hålla tassarna borta från henne. Hon brukade säga nej i baksätet på bilen trots att hela kroppen skrek ja. För hon var inte den sortens flicka. Den sortens flickor vill ingen man gifta sig med, brukade hennes mamma säga. Men hennes hud längtade varje gång han kysste henne. Hennes hud brann för honom. Precis som den brann nu. Som den brann det första året hon undervisade på Mill Groves grundskola. Hon skulle aldrig glömma den där lilla pojken. Den där lilla rädda pojken. Hur smart han var. Hur ledsen hon blev när hon fick höra att han var försvunnen. Varför tänkte hon på honom nu? Det hade hon ingen aning om. Men när hon tänkte på honom slutade det att klia. Och hon slutade att undra när hennes make hade slutat röra vid henne. Och det fick henne att minnas att detta skulle bli det sista året hon undervisade. Hon skulle gå i pension och leva ett underbart liv tillsammans med honom. Jadå. Till slut skulle hennes make kliva in genom den där dörren. Till slut skulle han bli hungrig och längta hem till hennes varma kök.


TxText:
  Kapitel 46

  Klockan var 02.37.

  Mary Katherine låg ensam på sitt rum. Hon hade legat vaken i tjugo minuter. Hon vaknade av att det kliade på armen. Hon provade att stryka på salva, men det hjälpte inte. Hon drack lite vatten eftersom klåda ibland kan bero på uttorkning. Men det hjälpte inte heller. Det bara fortsatte att klia.

  Det konstiga var att hon tyckte om det.

  Hennes hud var varm. Mjuk och len som ett sidenlakan. Och det kliade på ett skönt sätt. Sådär stickigt skönt som den gången Doug hade glömt att raka sig och kysste henne på kinden. Det rev och gjorde lite ont, men hon tyckte om det ändå och önskade nästan att Doug kunde odla skägg. Han hade försökt en gång inför uppsättningen av Spelman på taket. Det gjorde alla som spelade i den. Resultatet var varierande sorgligt. Varför måste pojkar vara pojkar? undrade hon.

  Kunde de inte skynda sig att bli män?

  Mary Katherine låg i sängen iklädd ett nattlinne av bomull och såg sig omkring i rummet. Vinden ven utanför. Lite mer än vanligt. Hon föreställde sig att vinden kom in i hennes rum och blåste så att det pirrade över hela kroppen. Hon föreställde sig hur känslan spred sig ner för underarmen och handleden och slutligen till fingrarna.

  De fem små fingrarna på hennes högra hand.

  Mary Katherine rörde med dem där det kliade och fick den pirriga känslan att sprida sig. Ett par centimeter i taget. Hon började med armen och förde sedan sina pirriga fingrar upp till axeln och vidare till halsen och slutligen till munnen. Där stannade hon. Strök fingrarna fram och tillbaka över läpparna. De var torra och spruckna efter hennes promenad genom den kyliga skogen. För varje gång hon strök dem kändes det varmare och mjukare och stickigare, allt på samma gång. Ungefär som hon föreställde sig att ett riktigt skägg skulle kännas mot hennes hud. Ett riktigt skägg tillhörande en riktig man. En man som sheriffen som hade ljugit för hennes skull den natten hon hittade Christopher. Mary Katherine stack ut tungan och slickade sig på fingerspetsarna. Långsamt förde hon in ett finger i munnen. Sedan förde hon fingret djupare och förde in ett andra finger och sedan ett tredje. Hon föreställde sig att sheriffen kysste henne. Hon föreställde sig att hon lät sheriffen komma in i hennes …


TxText:
  SLUTA.

  Mary Katherine satte sig upp i sängen. Klådan på armen övergick i sveda. Vad i helvete höll hon på med? Det här var fel. Det hade varit en synd att tänka sådana tankar om Doug eftersom de inte var gifta. Men sheriffen? Det var ju motbjudande. Mary Katherine hade aldrig haft sex. Hon hade aldrig onanerat eftersom hon visste att det skulle leda till skamliga tankar. Hon kände till reglerna … Att tänka det är att göra det. Det hade hon fått höra av mrs Radcliffe i bibelskolan under tio års tid.

  ATT TÄNKA DET ÄR ATT GÖRA DET.

  Mary Katherine gick ner på knä vid foten av sängen och bad om att lyckas slå dessa syndiga tankar ur huvudet. Hon knäböjde inför Gud. Använde sin mun till att uttala Hans ord. Men klådan blev bara värre. Hon kände den under bomullstyget på sitt nattlinne. Hon kände hur det pirrade i bröstet under hennes fingrar. Bara ett tunt lager av bomull mellan. Det var inte en synd att gnida sitt nattlinne, eller hur? Det var ju bara bomull. Det var ju inte hennes kropp. Så det var väl okej. Det var ingen synd. Så hon slutade knäböja och gned sin hand mot bomullstyget. Bröstet rördes bara av misstag. Av den sträva bomullen. Som av skägg. Som av sheriffens stubbskägg medan han lyfte upp henne på sängen och …

  SLUTA.

  DET HÄR ÄR ETT TEST.

  Mary Katherine reste sig. Nu värkte det i brösten. Hon rodnade. Hon intalade sig att det var okej. Hon hade bara rört vid nattlinnet. Inte sina bröst. Hon hade inte gjort något fel. Hon hade varit nära, men hon hade inte gått hela vägen. Inte än. Trots detta var hon livrädd. Hon kände att hon måste lämna rummet innan hon tänkte någon tanke som gjorde att hon skickades raka vägen till helvetet. Hon måste gå ut. Ja, just precis. Hon skulle gå ut i den kalla luften och då skulle all den här hettan lämna henne.


TxText:
  Mary Katherine gick fram till garderoben och tog av sig nattlinnet. Så stod hon där i bara trosorna. Draget i rummet rörde sig som små kyssar över hennes hud. Vinden blåste mot hennes hals. Hon fick gåshud överallt där den rörde vid henne. Hon förstod inte varför vinden fick röra vid henne men inte hon själv. Men så var det. Ändå ville hon ta på sig själv. Om och om igen. Hon ville stoppa sina pirrande fingrar innanför trosorna och …

  ”Sluta, Mary Katherine!” väste hon till sig själv. ”Att tänka det är att göra det! Sluta tänka!”

  Hon måste därifrån. Skyla sin kropp. Glömma bort att hon hade en. Hon tog på sig sin tjockaste vita tröja, ett par snickarbyxor, sina varmaste sockar och ett par stövlar. Hon gick ut ur sitt rum, smög förbi föräldrarnas sovrum och sedan ner för trappan. Hon gick ut, men det var för kallt för att vistas ute. Som tur var hade hennes mamma parkerat bilen på garageuppfarten. Mary Katherine fick inte lov att köra bil efter midnatt. Men det var väl inte en synd att sitta i bilen, eller? Nej, just det.

  Så Mary Katherine satte sig i bilen.

  Kylan från bilsätet trängde igenom hennes tjocka kläder. Kylan fick gåshuden att återvända och förvandlade hennes bröstvårtor till små hårda stenar under snickarbyxorna. Hon tänkte på varma händer över sina bröst. På att krypa in i baksätet med någon. Imma på rutorna.

  DET HÄR ÄR ETT TEST. SLUTA.

  Men det kunde hon inte. Mary Katherine var glödhet. Hon stod inte ut längre. Hon tog fram sin mobil och ringde.


TxText:
  ”Hallå?” sa Doug yrvaket.

  ”Doug! Är du hemma?” frågade hon med desperation i rösten.

  ”Det är klart att jag är. Klockan är nästan tre”, sa han.

  ”Ligger nyckeln under mattan?”

  ”Ja.”

  ”Då kommer jag över.”

  ”Men jag har examensprov imorg…”

  Mary Katherine la på. Hon startade motorn. Hon visste att hon skulle ligga riktigt illa till om hennes föräldrar fick veta, men hon såg ingen annan utväg. Hon var tvungen att bli kvitt de här tankarna. Hon måste bli av med känslan i huden.

  Mary Katherine körde till Dougs hus och kollade efter hjortar hela vägen. Hon parkerade utanför huset. Hon hann inte stiga ur bilen förrän han dök upp på verandan. Han kom fram till bilen iklädd morgonrock och snökängor. Frosten på gräsmattan knastrade i varje steg han tog.

  ”Mary Katherine, vad fan håller du på med?”

  ”Vi går in.”

  ”Är du galen? Mina föräldrar skulle höra oss. Vad är det som pågår?”

  ”Jag behöver din hjälp, Doug. Be med mig.”

  ”För vadå?”

  ”Bara be med mig. Snälla.”

  ”Okej”, sa han.

  Mary Katherine öppnade dörren. Doug klev in, darrande av köld. Båda knäppte ihop händerna och blundade för att be. Mary Katherine ville säga något. Hon ville berätta för honom om kliandet och hennes orena tankar, men det kunde hon inte. Hon visste: att säga det är att tänka det och att tänka det är att göra det och att göra det är att köra på en hjort och tillbringa evigheten i helvetet.

  Men Dougs hand kändes så varm.

  Och han luktade så gott.


TxText:
  ”Vad gör du?” frågade han.

  Mary Katherine öppnade ögonen och insåg att hon hade sträckt in en hand under Dougs säte och skjutit bak det hela vägen för att göra plats åt sig själv framför honom. Hon ställde sig på knä och drog isär hans morgonrock. Mary Katherine sträckte sig efter hans boxershorts och drog ner dem till hans fotleder. Hon tittade ner och såg den. Hon hade aldrig sett en förut. Inte med sina egna ögon. Bara teckningar på biologilektionerna.

  Men där var den nu.

  ”Vad gör du?” frågade han lågt.

  Hon sa ingenting, för hon hade inga ord för det som pågick. Allt hon hade var hettan och pirrandet och skammen som kändes så oerhört hemsk på det härligaste sätt. Mary Katherine förde långsamt fram sin hand. Sluta. Det är ett test. Hon rörde vid den. Att tänka det är att göra det. Hon började föra sina fem pirriga fingrar upp och ner. Så man kan lika gärna göra det. Upp och ner. Upp och ner. Hon kunde inte fatta att hon gjorde det. Hon visste inte vad som hade tagit åt henne. Men hon ville det. Hon ville att han skulle ta i henne. Och vara en man nu genast. Var en man nu, för Guds skull, Doug. Han tittade bort mot sitt hus. Lamporna tändes.

  ”Åh, herregud. Min mamma är vaken”, sa han.

  Men Mary Katherine slutade inte. Hon tog Doug i sin mun. Han var hård som en diamant. Klådan upphörde. Rösterna tystnade. Orden försvann. Hon visste inte vad hon skulle göra med den bortsett från att ha den i sin mun. Men det verkade inte göra något. Det dröjde inte ens tre sekunder förrän han drog sig ur och kom rakt över hennes tröja.


TxText:
  Båda var tysta.

  Hon tittade upp på Doug, som var fylld av begär och avsmak, skam och förvirring. Hans ansiktsuttryck gjorde henne skräckslagen. Hon förstod att Doug i den stunden inte hade en aning om vem hon var. Inte hon heller. Han drog på sig kalsongerna och stängde igen morgonrocken.

  ”Jag måste gå”, sa han.

  Han gick ut ur bilen och sprang tillbaka till huset. Mary Katherine visste inte vad hon skulle göra. Hon kunde inte begripa vad som hade hänt. Hon hade fått den vita tröjan av sin mormor. I sextonårspresent. Mormor som var död nu. Mormor kunde se vad hon just hade gjort. Jesus likaså. Nu var tröjan smutsig. Liksom hon själv var smutsig. Som Debbie Dunham eller vilken tjej som helst i skolan. Hon rodnade av skam. Hon tittade bakåt mot huset just som Doug gick in genom ytterdörren utan att vända sig om och vinka hej då.

  Mary Katherine körde iväg.

  Hon satte på radion för att distrahera sig. Radion var inställd på den religiösa radiokanal som hennes mamma helst lyssnade på. Prästen talade om för Mary Katherine att Jesus älskade henne och skulle rena henne från synd. Synden att ha sex. Att begå hor. Hon bytte frekvens. På varenda kanal pratades det om Gud. Om att Gud såg henne. Att Gud såg allt.

  En hjort sprang ut framför bilen.

  Mary Katherine trampade på bromsen och sladdade. Hjorten vände blicken mot strålkastarna och stod blickstilla. Mary Katherine skrek. Hjorten kom närmare och närmare.

  ”SNÄLLA, GUD! NEJ!” skrek hon.


TxText:
  Bilen stannade två centimeter från hjorten.

  Mary Katherine tittade genom vindrutan. Hjorten stirrade på henne. Den fick snart sällskap av en hind. Och en kalv. Det var en liten familj som Maria och Josef efter krubban. Mary Katherines hjärta bultade. Om hon körde på en hjort skulle hon komma till helvetet. Det här var Guds varning. Han hade skänkt henne en kropp som kärl för Hans ande. Inte tvärtom. Det var bäst att hon slutade tänka syndiga tankar. Åk hem nu, Mary Katherine. Genast.

  Men hjortarna stod i vägen.

  Mary Katherine blev tvungen att vända. Hon la försiktigt i backen. Hon backade in på en uppfart och körde tillbaka samma väg som hon kommit. Det skulle bli en omväg, men om hon tog vänster i nästa korsning skulle hon ändå komma hem innan hennes föräldrar hann märka att hon hade varit borta.

  Fast när hon kom fram till korsningen såg hon fler hjortar som stod mitt i vägen.

  Mary Katherine stannade vid stoppskylten och lät motorn gå på tomgång. Hon tittade i backspegeln och såg att hjortfamiljen hade följt efter henne. Vilken gata hon än såg åt stod det hjortar där. Och blockerade vägen hem. Det fanns bara en gata hon kunde köra på.

  Den mot Mission Street Woods.

  Mary Katherine körde sakta. Hon nådde fram till Collins byggarbetsplats. Så vände hon bilen och fick syn på dem. Dussintals hjortar som långsamt vandrade mot henne. Hotade att repa bilen med sina horn. Mary Katherine tryckte på tutan.

  ”Lämna mig ifred!” skrek hon.


TxText:
  Hjortarna skingrades inte. De sprang inte iväg. Istället kom de närmare och närmare. Mary Katherine hade inget val. Hon öppnade bildörren och klev ut i den kalla natten. Hjortarna började springa mot henne. Hon klättrade över skyddsstaketet och landade på den leriga marken. Hjortarna stannade framför staketet, tryckte in sina horn genom metallgallret.

  Hon sprang in i skogen.

  Mary Katherine visste inte om det var dröm eller verklighet. Hon bad att det var en dröm. Hon bad att hon skulle vakna upp i sin säng och aldrig ha tänkt dessa tankar. Att hon aldrig skulle ha kört iväg med bilen efter midnatt. Att hon aldrig skulle ha tagit Doug i sin mun. Hon bad att allt det här var en fruktansvärd mardröm och att hon fortfarande var en flicka värd att älska.

  Hon hörde fler hjortar. De sprang efter henne i skogen. Spred sig som kackerlackor över ett rent köksgolv. Hon sprang utan mål, hoppades få syn på en stig som hon kände igen. Hon sprang förbi ett övergivet kylskåp och rakt in i en tunnel.

  Hon tappade sin telefon. Det blev mörkt i tunneln, den smälta snön klafsade under hennes fötter. Mary Katherine böjde sig ner och fiskade upp telefonen. Hon skakade den. Ingenting hände. Hon bad för ljus. Hon torkade av telefonen mot sina snickarbyxor. Plötsligt vaknade den till liv igen.

  Det var då hon såg hjortarna.

  Dussintals.

  Inne i kolgruvan.

  ”Aaaaaa!” skrek hon.

  Mary Katherine sprang. Lyste upp vägen framför sig med sin telefon tills hon äntligen kom ut i månskenet i gläntan.


TxText:
  Mary Katherine fick syn på kojan. Hon mindes att det var där hon hade hittat Christopher tidigare den kvällen. Han hade gripit tag i hennes arm och det hade strömmat en värme från hans fingrar som orsakat de där små blåsorna. Blåsorna var varma. Det var säkert varmt i kojan. Ja, det var dit hon skulle gå. I kojan skulle hon hålla sig varm och vara skyddad från hjortarna. Mary Katherine sprang fram till kojan i samma stund som hjortarna nådde fram till gläntan. Hon gick upp för stegen. Hon öppnade dörren och tittade in. Det var tomt i kojan. Mary Katherine vände sig om och såg hjortarna omringa henne som hajar i ett akvarium.

  Sedan började hon be.

  Medan hon bad Herrens bön tittade hon upp mot det vackra stjärnbeströdda himlavalvet bakom molnen. Hon såg en stjärna falla och mindes när mrs Radcliffe sa att varje stjärna som föll var en själ som kom till himlen. Det minnet lugnade henne. Hon tänkte på när hon var liten och gick i bibelskolan och fick lära sig allt om Jesus. Åh, hon älskade Jesus med hela sitt hjärta. Hon var bara ett barn då och kände inte till att man kunde göra snuskiga saker med sin kropp. Hade det inte varit underbart att få vara det barnet igen? Att vara ren i tanke och i handling? Hon viskade Herrens bön och gjorde korstecken efter den sista raden:

  ”Och fräls oss ifrån ondo. Amen.”

  Mary Katherine stängde dörren till kojan.

  Så fort dörren slog igen mådde hon bättre. Kände sig lugn. Hon insåg att det inte var för sent. Gud kunde ha fått henne att köra på en hjort, men det hade Han inte gjort. Han hade bara varnat henne och lett henne till en koja byggd av barn. För att påminna henne om att älska så som ett barn älskar. För barn hamnar inte i helvetet.


TxText:
  sKrap, sKrap, sKrap.

  Hon hörde hjortarna utanför, men de kunde inte ta sig upp dit hon var. Och det var ännu några timmar kvar tills hennes mamma skulle vakna. Så hon kunde ställa väckarklockan på sin telefon och bara vänta på att hjortarna skulle gå därifrån. Och sedan kunde hon tryggt och säkert ta sig hem. Just det. Det var så hon skulle göra. Hon skulle sova i kojan. Och på morgonen skulle hon vara trygg som ett barn i sin moders famn.

  sKrap, sKrap, sKrap.

  Mary Katherine struntade i hjortarna och ställde in ett larm två timmar framåt. Hon lutade huvudet mot golvet i kojan och kände sig plötsligt lika trygg som ett barn i pyjamas. Varm och trygg som om Jesus höll henne i sin famn. Skedade henne sådär som de gör i filmerna. Och sa att hon var förlåten. Och att hon var älskad. Hon kurade ihop sig och somnade, och i drömmen tyckte hon sig kunna höra Jesus viska i hennes öra. Hans röst var mjuk.

  Nästan som en kvinnas.





  Kapitel 47

  Christopher satte sig upp i sängen. Han tittade ut genom fönstret och såg vinden svepa genom Mission Street Woods. De kala grenarna som vajade fram och tillbaka som armarna under en konsert. Han kände klådan röra sig i vinden.

  I väntan på att stan skulle vakna.

  Christopher tog ett djupt andetag och försökte lugna tankarna. Den senaste resan till den osynliga sidan hade förvärrat klådan ordentligt. Och smärtan följde med på köpet. Huvudvärken och näsblodet hade han vant sig vid.


TxText:
  Men febern skrämde honom lite.

  Hettan steg från hans hud som ånga från asfalten på stora vägar. Temperaturen ökade tills stadens invånare började gå och lägga sig. Christopher tyckte sig känna av när lampor släcktes. När teveapparater stängdes av. Och när det blev tyst minskade febern en aning. Klådan avtog. Och frågekorten blev färre eftersom större delen av stadens invånare sov. Men han visste att när de vaknade skulle frågekorten återigen tränga sig in i hans medvetande som en tryckluftsborr. Och han fick inte låta det hända. Han fick bara fokusera på en enda sak den här dagen.

  Han måste hitta meddelandet som David Olson hade lämnat åt honom i skolan.

  Men bara att komma till skolan var svårt nog.

  Christopher visste inte hur hög feber han hade, men han visste att den var tillräckligt hög för att hans mamma skulle hålla honom hemma. Så han släpade sig upp ur sängen och gick genom hallen. Han smög förbi sin sovande mamma och gick in i hennes badrum. Han klättrade upp på handfatet, öppnade medicinskåpet och tog ut en burk med huvudvärkstabletter som hon förvarade på den översta hyllan. Han hade kammat igenom köksutbudet för länge sedan. Han tog andra burkar också. Alla sorters värktabletter och alla förkylningsmediciner som det stod att man inte blev sömnig av. Efter att ha vridit av alla barnsäkrade lock tog han några tabletter ur varje burk eftersom det hade väckt misstankar om någon burk plötsligt skulle vara helt tom. Sedan ställde han tillbaka dem i skåpet och smög tillbaka genom hennes rum.


TxText:
  ”Älskling, vad gör du?” hördes en röst.

  Christopher vände sig om och såg sin mamma ligga och sova.

  ”Jag hade en mardröm”, ljög han.

  ”Om vadå?”

  ”Jag drömde att du hade gett dig av. Jag ville bara vara säker på att du var kvar.”

  ”Jag kommer alltid att vara här”, viskade hon. ”Vill du sova här i natt?”

  Ja.

  ”Nej, tack. Jag mår bättre nu.”

  ”Okej. Jag älskar dig”, sa hon och rullade över på sidan för att fortsätta drömma.

  Christopher gick tillbaka till sitt rum och väntade på att det skulle bli morgon. Han skulle ha läst i sina böcker för att få tiden att gå om det inte vore för att han redan hade memorerat allihop. Han såg dem för sitt inre precis som frågekorten. Han kunde vända blad i böckerna, som från en generation till en annan. Från födelse till död, början till slut, träd till papper.

  Med gryningen kom klådan. Och med den, smärtan. Christopher kände när kvarteret vaknade. Varenda kropp som sträckte på sig, varenda gäspning. Han kände doften av kaffe som slogs upp i koppar och hörde knastret från frukostflingor. Han undrade hur det kunde finnas tillräckligt med kaffe i världen, så många som drack det hela tiden. Han mindes att hans pappa älskade kaffe och munkar med socker på. Christopher tänkte på sin pappas begravning. Vita gravstenar så långt ögat kunde nå. Han funderade på alla de där gravarna. Om varenda själ som hade levat fick en grav …

  Borde inte hela jordklotet bli täckt av gravstenar?


TxText:
  En halvtimme innan hans mammas väckarklocka skulle ringa krossade Christopher alla trettio tabletter till ett fint pulver och hällde i sig det som en äckligare variant av Dextrosol.

  Sedan gick han ut i köket.

  Han la en propp i vasken och vred försiktigt på kranen. Han tog ut två isbrickor ur frysen, bröt isär kuberna och slängde dem i vattnet. Han fyllde brickorna med vatten och ställde tillbaka dem i frysen för att inte lämna några spår efter sig.

  Sedan tog han av sig pyjamasjackan och körde ner hela huvudet, halsen och axlarna i det iskalla vattnet. Han ville skrika, men istället höll han kvar huvudet i den fruktansvärda kylan medan han räknade till tjugofem sekunder. Sedan lyfte han huvudet, tog ett djupt andetag och gjorde samma sak igen. Och igen. Och igen.

  Kylan stack i huden som små nålar tills han tappade känseln, men han vågade inte sluta. Det stod mellan detta och att gå till doktorn. Det fanns ingen plan B. Christopher kände många ungar som låtsades vara sjuka för att få slippa gå till skolan. Han mindes när Konstige Ed visade honom hur man kunde styra en febertermometer med hjälp av en glödlampa och en värmedyna. Aldrig kunde han tro att han skulle bli den första ungen i historien som låtsades vara frisk för att få komma tillbaka till skolan. När hans mammas väckarklocka ringde (tack och lov tryckte hon alltid på ”snooze”), torkade han sig snabbt med en kökshandduk, drog ut proppen och skyndade sig tillbaka upp för trappan och ner i sängen för att låtsas sova när hon kom för att väcka honom.


TxText:
  ”Hur mår du?” frågade hon.

  ”Mycket bättre”, sa han och låtsades vara yrvaken. Det var ingen lögn. De trettio tabletterna hade börjat verka. Tekniskt sett mådde han bättre.

  ”Bra. Hur har du sovit?” frågade hon.

  ”Jättebra. Jag längtar efter skolan. Det är tacotisdag idag”, sa han glatt.

  Så gjorde han sig redo för sanningens ögonblick. Hans mamma la instinktivt handen över hans panna. Hon kände att håret fortfarande var lite blött av vattnet. Christopher trodde att det var kört.

  Men så log hon.

  ”Jag tror att febern har gått över”, sa hon. ”Låt oss dubbelkolla.”

  Hon satte termometern under hans tunga. När den pep tittade han ner på sifferindikatorn.

  Den visade 37.

  ”Ledsen, grabben”, sa hon. ”Jag är rädd att du måste gå till skolan.”

  Det var ett mirakel.

  Mamma vill …

  Mamma vill … bjuda hem sheriffen på julmiddag.

  Mamma avstår … på grund av mig.

  ”Mamma”, sa Christopher. ”Var firar man jul om man inte har någon familj?”

  ”Det är olika. En del går hem till vänner. Andra går till kyrkan. Hur så?”

  ”För jag vill att sådana som Ambrose och sheriffen ska ha någonstans att fira i år”, sa han.

  ”Det var fint av dig”, sa hon. ”Tycker du att vi ska bjuda hem dem?”

  ”Ja.”

  ”Okej”, sa hon. ”Men skynda dig nu, så du inte kommer för sent.”

  Mamma är …

  Mamma är … så lycklig just nu.

  Skolbussens dörrar öppnades.

  I samma stund som Christopher klev på bussen började rösterna trängas i hans huvud. Han såg eleverna stirra på honom som om han hörde hemma i djurparken. I deras ögon var han bara killen som kissade på sig inför hela skolan.


TxText:
  Hans information om dem var av en helt annan sort.

  Pojken med rött hår … tar på sig sin mammas kläder. Tjejen med tandställning … äter inte som hon ska.

  Den lilla brunögda flickan … är orolig för sin familj i Mellanöstern.

  De lider. Snart, Christopher, lider hela världen.

  Du måste hitta meddelandet från David Olson.

  Christopher gick förbi busschauffören, mr Miller. Han såg tatueringen på mr Millers arm. Tatueringen från marinkåren. Han kände hur mr Miller fasade inför julhelgen. Varje högtid tänkte han på männen som han hade dödat ute i öknen.

  Mr Miller tänker …

  Mr Miller tänker … att han inte förtjänar att leva.

  ”Mr Miller”, sa Christopher.

  ”Gå och sätt dig!” röt Mr Miller.

  ”Ursäkta. Jag ville bara tacka dig för att du ser till att vi är trygga på vägen till skolan.”

  Mr Miller blev tyst en stund. Christopher visste att det var det snällaste någon hade sagt till honom på fem år. Säkert det snällaste någon av alla dessa snorungar någonsin hade sagt till honom. Ja, utan tvekan. Han ville tacka Christopher på fläcken, men han var rädd att om han gjorde det skulle han brista i gråt och aldrig återfå auktoriteten över dessa ungar. Så istället sa han det enda han kunde komma på.

  ”Jag gör bara mitt jobb. Så sluta distrahera mig och gå och sätt dig!” röt han.

  Christopher nickade och gick och satte sig. Hans vänliga gest hjälpte honom. Den lugnade hans tankar länge nog för att han skulle kunna ta sig till skolan utan att tänka på varenda familj i vartenda hus. Christopher log när bussen stannade framför skolan.


TxText:
  ”Ha en bra dag, mr Miller”, sa han.

  ”Du också, grabben”, sa den trumpna mannen.

  Mr Miller kommer …

  Mr Miller kommer … inte att ta livet av sig den här julen.

  Christopher såg på alla barnen som gick in i skolbyggnaden i sina tjocka jackor och mössor. De var hundratals. Hundratals små barn till hundratals föräldrar. Var och en hjälten i sitt eget liv. Alla dessa röster och hemligheter och tankar. Christopher tog ett djupt andetag och böjde fram huvudet. Han försökte koncentrera sig på David Olson, men rösterna borrade sig in i hans medvetande. Det var som att ta emot bollar från en bollmaskin. Det mesta av tjattret var oskyldigt. Rod Freeman var orolig för sitt prov. Beth Thomas undrade vad det skulle bli till lunch. Men då och då kom en våldsrelaterad tanke. Ett minne. En dagdröm. Några barn undrade var Brady Collins höll hus. Varför Jenny Hertzog var frånvarande. Var Konstige Ed och M&M befann sig. Christopher såg ms Lasko komma gående i korridoren. Hon kliade sig på armen. Hon såg ut att vara mycket sjuk.

  Ms Lasko … har inte sovit i natt.

  Ms Lasko … gick till sängs med bartendern eftersom hon inte kunde bli full.

  ”Ms Lasko, mår du bra?”

  ”Jadå, Christopher. Jag är bara lite småkrasslig”, sa hon, men hennes röst lät som dränkt i sirap. För låg och för seg.

  ”Du kanske borde gå hem”, sa Christopher.

  ”Nej. Där hemma är det värre”, sa hon.

  Ms Lasko klappade honom på huvudet och gick vidare medan korridorerna svämmade över av elever. (Akta floden! Akta floden!) Fader Tom sa att Gud blev arg och skapade en översvämning på jorden. Syndafloden. Christopher föreställde sig att alla eleverna simmade uppför strömmen, att deras röster smälte samman till ett vitt brus, som vågor på havet. Han undrade om det var så Gud hade skapat oceanens ljud. Om han bara tog miljarder röster och bar ut dem på havet. Energin som strömmade genom stilla vatten. Energin som strömmade genom det annars döda köttet. Alla dessa människor hörde samman.


TxText:
  Som brevlådsmänniskorna.

  Christopher bekämpade rösterna så gott han kunde, men hans hjärna kunde inte längre hejda dem. Så han gjorde det enda som återstod. Han gav efter. Han släppte taget om sitt medvetande och bars av rösterna som en surfare på en våg. Hundratals röster förde honom ut på havet. Förde honom genom skolans korridorer som blod genom dess vener. På NO-lektionerna hade mr Henderson sagt att våra kroppar till sjuttio procent består av saltvatten. Som vattnet på världshaven. Vi hör alla samman.

  Som brevlådsmänniskorna.

  Christopher följde rösterna, snabbt genom korridoren, förbi skåpen som stod sida vid sida som små kistor och vidare till biblioteket. Det var inga elever på biblioteket såhär tidigt på dagen. Där fanns bara mrs Henderson. Så fort Christopher fick syn på henne blev han orolig. Hon stod ovanpå sitt skrivbord och justerade en vit frigolitpanel i taket. Hennes hud var blek och glänste av ett tunt lager svett. Christopher förstod att hon var ordentligt sjuk. Precis som ms Lasko.

  Mrs Henderson … satt och väntade i köket hela natten.

  Mr Henderson … kom inte hem förrän vid frukost.

  ”Mår du bra, mrs Henderson?” frågade han.

  Hon stod tyst en stund. Hon tittade ner på Christopher och kliade sig på armen. Huden var röd och öm. Som om den hade förlorat ett dussin lager. Hon klev ner från skrivbordet. Yr i huvudet.

  ”Ja, Christopher. Jag mår bra. Tack för att du frågar”, sa hon.

  Det var något konstigt med hennes röst. Den var långsam och frånvarande. Hon var vimmelkantig.


TxText:
  ”Mrs Henderson, är det säkert att du mår bra? Du ser sjuk ut”, sa han.

  Christopher sträckte fram sin hand och rörde vid hennes.

  Genast slutade hon att klia sig på armen. Mrs Henderson såg ner på hans lilla ansikte. För ett ögonblick glömde hon bort att hennes man inte längre älskade henne. Hennes hår var fortfarande rött. De gifte sig på brandstationen. De hjälpte varandra genom college. På den tiden kunde hon inte föreställa sig hur många elever hon skulle komma att undervisa. Under femtio års tid hade klasserna strömmat igenom som energi genom vågor på havet. Hon hade hjälpt tusentals elever att bli bättre människor. Var och en av dem hade tagit med sig lite av det röda i hennes hår tills det var helt grått. De höll i dessa hårslingor som ballongsnören på det årliga derbyt. Mrs Henderson kunde inte sluta tänka på hur det hade börjat under det där första året. Men den första klassen. Och den första eleven. Hon log när hon tänkte på den lilla pojken. Som hade bett om en ny bok. Och sedan en till. Och en till. Det fanns alltid hopp för en rar liten pojke som den.

  ”Vet du, Christopher, du påminner mig om någon”, sa hon. ”Vad hette han nu igen? Jag har legat hela natten och försökt komma på det.”

  Det blev kallt i rummet och klådan kom smygande uppför hans hals.

  ”David Olson”, sa hon långsamt. ”Så hette han ju. Herregud, hela natten har jag försökt komma på det. Det höll på att driva mig till vansinne.”


TxText:
  Mrs Henderson suckade. Hon pratade fortfarande långsamt, som om hela kroppen befann sig under vatten. Men hon kände sig mycket lättad över att ha kommit på namnet.

  ”Han älskade att läsa böcker. Precis som du”, sa hon.

  ”Vadå för böcker?” frågade Christopher.

  ”Åh, Gud, alla möjliga. Han hade alltid så bråttom att kolla upp dem”, fortsatte hon, plötsligt uppslukad av minnen. ”'Mrs Henderson, har du Skattkammarön? Har du Bilbo?' Han läste ut dem på en dag. Jag kan slå vad, om han inte försvunnit hade han läst ut varenda bok i hela biblioteket.”

  Hennes ansiktsuttryck förändrades hastigt vid minnet av Davids försvinnande. Christopher såg rynkorna runt ögonen och munnen komma tillbaka. Djupa fåror hon fått av att ha låtsats le hela livet igenom.

  ”Vet du, det var en bok han lämnade tillbaka strax innan han försvann. Jag hade bara inte hjärta att registrera den som återlämnad. Jag kände på mig att om jag gjorde det så skulle han vara borta för evigt. Herregud, så konstigt det låter nu, va? Jag lät den förbli 'utlånad' resten av det skolåret i hopp om att han skulle komma tillbaka. Men det gjorde han inte. Och när vi gjorde vår inventering inför årsskiftet blev jag tvungen att registrera den.”

  ”Vilken bok var det?” frågade Christopher. Orden fastnade nästan i halsen.

  Mrs Henderson la sin andra hand över Christophers. Den kändes så varm och torr. Plötsligt mådde hon mycket bättre. Allting kändes fridfullt.

  ”Frankenstein ”, sa hon och log. ”Herregud, David läste den minst tio gånger. Det var hans favoritbok. Jag hade aldrig hjärta att byta ut den.”


TxText:
  Mrs Henderson tvekade en stund. Ögonen började tåras.

  ”När jag gick hem den kvällen hade sommarlovet börjat. Mr Henderson överraskade mig med vår första färgteve. Han hade sparat ihop till den hela året. Vi satt i soffan och tittade på teve hela den sommaren. Gamla filmer. Basebollmatcher. Vi såg till och med Frankenstein. Den visades ihop med någon annan film. Och jag låg mot min mans bröst och tänkte på David. Och jag förstod hur välsignad jag var som ens levde.”

  ”Du är fortfarande välsignad, mrs Henderson”, sa han lågt.

  ”Tack, Christopher”, sa hon. ”Jag undrar om min make skulle hålla med om det.”

  I samma stund som hon sa det släppte hon hans händer. Hon blinkade två gånger och tittade sig omkring i biblioteket, som om hon plötsligt hade insett att hon stod och grät inför en elev. Hon bad generat om ursäkt och rusade iväg till toaletten för att fixa till sminket.

  Christopher blev ensam.

  Han visste att ensamheten var tillfällig. Han kände rösterna, instängda i klassrummen, virvla i en cirkel omkring honom. Hundratals elever, en del uppslukade av dagdrömmar och andra engagerade i vad lärarna sa. Lärarna, med sina synder och sina hemligheter, som hade fullt upp med att lära ut sina kunskaper till eleverna. Han var en ö i stormens öga.

  Som kojan i gläntans mitt.

  Christopher stillade sig och gick med darriga ben så fort han kunde till datorn. Han klickade på sökmotorn för att leta efter David Olsons bok. Snabbt skrev han in …

  F-R-A-N-K-E-N-S-T-E-I-N


TxText:
  Christopher fick upp vilken sektion boken skulle stå i. Han gick bort till hyllan och hittade en gammal inbunden utgåva, nött och sliten genom samma decennier som tagit allt det röda ur mrs Hendersons hår. Han slog upp den och tittade på titelsidan. Där fanns ingenting. Inga anteckningar. Inget skrivet. Han vände blad. Igen och igen. Ingenting. Bara några få understrykningar. Christopher kunde inte förstå. Han var säker på att David Olson hade lämnat ett meddelande åt honom där någonstans. Vad annars hade han i biblioteket att göra? Varför skulle han höra mrs Hendersons berättelse? Det måste finnas ett meddelande där någonstans, men allt han såg var dessa förbaskade understrykningar.

  Christopher bläddrade tillbaka till titelsidan. Han tittade igen och tänkte att David kanske skrev med osynligt bläck. Kanske var David rädd för att den väsande kvinnan skulle hitta hans meddelanden och kanske hade han därför gömt dem på något sätt. Christopher studerade understrykningarna i boken. De var konstiga. Det var inte hela meningar. Det var enstaka ord. Ibland bara några bokstäver inuti ett ord. Christopher tittade återigen på titelsidan.

  Frankenstein av Mary She lley.

  Det understrukna ordet var … Hon

  Christopher bläddrade tills han hittade nästa understrykning. Han såg att ordet var … tror

  Temperaturen steg. Christopher kände en närvaro i rummet. Han tittade bakåt för att se om någon iakttog honom. Men det var ingen där. Han vände sig försiktigt tillbaka till boken och bläddrade tills han hittade fler understrykningar.

  De första två var … Hon tror

  Nästa två var … att du

  Och nästa … läser


TxText:
  Och nästa … just nu.

  Och nästa … Skriv inte

  Och nästa … ner det här,

  Och nästa … för då

  Och nästa … förstår hon,

  Och sedan en serie bokstäver: C-h-r-i-s-t-o-p-h-e-r.

  Christopher stod tyst. Och stilla. Han visste att den väsande kvinnan just nu iakttog honom från den osynliga sidan. Så han låtsades att han läste boken medan han bläddrade och egentligen bara läste David Olsons understrykningar. Så här stod det:

  Hon tror att du läser just nu. Skriv inte ner det här, för då förstår hon, Christopher. Hon ser dig just nu. Hon hör dig alltid. Du kan aldrig säga dina planer högt, för då dödar hon din mamma. Kontakta inte min storebror Ambrose. Hon dödar honom direkt om hon får veta att jag hjälper dig.

  Christopher fortsatte att bläddra, snabbt som blixten.

  Jag vet att du har frågor, men vi kan inte prata direkt till varandra, för då förstår hon att jag har förrått henne. Förlåt att jag skrämmer dig i mardrömmarna, men jag måste bevisa min lojalitet. Jag ska ge dig ledtrådar när jag kan, men om vi ska kunna besegra henne måste du först befria HONOM. Han är den ende som kan hjälpa oss. Jag kallade honom för soldaten. Du kallar honom den snälla farbrorn. Han är hitsänd för att bekämpa den väsande kvinnan. Utan honom är din värld dömd att gå under.

  Christopher tänkte på den snälla farbrorn. Soldaten.

  När du träffar honom ska du berätta att den väsande kvinnan har hittat vägen. Det har redan börjat. Du har sett delar av det. Andra delar har du inte sett. Men det sprider sig bortom skogen. Bortom stan. Hon blir starkare när han inte kan begränsa hennes makt. Och när tiden är inne kommer hon att krossa spegeln mellan den osynliga världen och din värld. Och då kommer det bara att finnas en värld. Hon vet inte att jag vet det här, men jag kan säga dig exakt NÄR allting kommer att avslöjas.


TxText:
  Döden kommer.

  Döden är här.

  Ni ska dö på juldagen.

  Orden strömmade genom Christophers medvetande. Han tittade upp på almanackan. Tisdagen den 17 december. Han återgick till boken.

  Soldaten är vår sista chans. Om vi kan få ut honom från den osynliga världen och tillbaka till den riktiga, kan han sätta stopp för henne. Men om vi inte kan det är allt förlorat. Jag ska göra vad jag kan för att hjälpa dig, men du måste befria honom på egen hand. Hon håller honom kedjad i mitt hus. Gå in dagtid. Var alldeles tyst. Hon kommer att testa om du är där. SE TILL ATT KLARA DET TESTET. Om hon fångar dig släpper hon aldrig ut dig ur den osynliga världen.

  Christopher, jag har varit här inne i femtio år. Jag vill inte att du blir fångad som jag blev. Så snälla, var försiktig. Och om du hittar ett sätt att få ut HONOM, så SNÄLLA, TA MIG MED DIG.

  Din vän,

  David Olson

  Christopher bläddrade vidare och kom till slutet av boken. Det fanns inga fler understrykningar. Inga fler ord. Christopher ställde tillbaka boken på hyllan och gick ut ur biblioteket som om ingenting hade hänt. Så fortsatte han bort till sitt skåp, tog ut jackan och gick in på bottenvåningens ”långskottstoalett”. Där fanns ett olåst fönster som femteklassarna brukade hoppa ut genom när de tänkte skolka. Han mindes inte om han hade hört det från någon eller bara läst det i någons tankar. Det enda han visste var att ingen skulle se när han tog sig ut och att han kunde hinna tillbaka innan skolan slutade för dagen. Det var trots allt bara två timmars promenad till trädet.


TxText:
  Och sedan ytterligare tio minuters promenad till David Olsons hus.





  Kapitel 48

  Huset var mindre än han mindes det som.

  Ambrose hade inte återvänt dit sedan flytten till Shady Pines, men när han vaknade den morgonen kände han att han måste dit. Det var mer än en ingivelse. Det var mer än sorg. Han bara visste att han måste återse det gamla huset innan han helt hade förlorat sin syn.

  Och han skulle åka dit samma dag.

  Han skulle ha åkt redan på morgonen om det inte var för begravningen. Det var den som hade gjort honom orolig. Ambrose hade ägnat flera dagar åt att planera den. Eftersom han saknade arvingar brydde han sig inte om pengarna. Hans bror hade inte fått det bästa i livet, så Ambrose lade sig vinn om att David åtminstone skulle få det bästa i döden. Kistan och gravstenen var så flotta de kunde vara utan att förlora sin smakfullhet, en egenskap hans mor värderade högre än alla andra.

  ”Klass går inte att köpa”, brukade hon säga.

  ”Liv går inte heller att köpa”, tänkte han högt.

  Kate Reese och sheriffen kom båda till begravningen. Sheriffen hade varit vänlig nog att köra till Ambrose personligen för att tala om att dna-testet visade på matchning. När sheriffen tog fram bevispåsen med Davids hårlock tittade Ambrose upp på honom med kisande ögon och skakade på huvudet. De tittade på varandra. Soldat och polis.

  ”Låt den stanna i bevispåsen, sheriffen. Vi ska lösa det här fallet.”

  Så var det med det. Sheriffen nickade och stoppade tillbaka påsen i fickan.


TxText:
  ”Sheriffen”, sa Ambrose till slut. ”Vill du komma på min brors begravning?”

  ”Det vore en ära.”

  Ambrose var en så god katolik han kunde på begravningen. Han lyssnade till fader Toms predikan om frid och förlåtelse. Han åt oblaten, som smakade som en gammal plastmugg. Han gjorde en viljeansträngning att hjälpa till med att bära kistan – sin dåliga rygg och ledbrutna knän till trots. Han skulle hellre bryta ryggen än låta David gå i jorden utan att han fanns med honom. Fader Tom sa några sista ord vid graven. Ambrose la en ros på stenen.

  Men det infann sig ingen frid. Det kom inga tårar.

  Det fanns en olustig känsla i luften.

  Av att det inte var över.

  Hans lillebror hade inte fått ro.

  Och Ambrose måste bege sig till sitt gamla hem. Med en gång.

  Han hade fortfarande kvar sin bil, men så dåligt som han såg hade man tagit ifrån honom körkortet. Som tur var erbjöd sig Kate Reese att köra honom eftersom hon bodde i närheten. Ambrose var tacksam för sällskapet, för en annan känsla hade börjat välla upp inom honom medan han närmade sig det gamla huset.

  Det var något som liknade skräck.

  Öppna inte dörren! Det är inget barn. Din bror talar sanning!

  Ambrose klev upp på den gamla verandan. Han ringde på dörrklockan. Medan han väntade tittade han ner på precis den plats där han hade hittat barnvagnen. Han kunde fortfarande höra det lilla barnets gråt. Han kunde fortfarande höra polisen prata med hans far.


TxText:
  Vi hittade inga fingeravtryck på bandspelaren. Inte på barnvagnen heller.

  Vem var det som ställde den där då?

  Och sin mamma som pratade med honom.

  Varför såg du inte efter din bror?

  Ambrose vände blicken ut mot kvarteret för att bli kvitt den hemska känslan i kroppen. För ett ögonblick kom han att tänka på den sista sommaren innan David började bli sjuk. Alla fäder mekade med bilen på garageuppfarten tillsammans med sina söner. Barry Hopkins försökte göra något av sin sketna gamla Dodge från 1942. Det var tryggt ute på gatan. Folk tog hand om varandra. Alla männen lyssnade på matchen med Pittsburgh Pirates på radion medan kvinnorna sysselsatte sig med bridge, vitt vin och gin i vardagsrummet. Sommaren därpå, efter Davids försvinnande, var folk inte lika mycket på sina uppfarter. Barnen var nästan aldrig utomhus. Och vad bridgekvällarna beträffade: om de över huvud taget förekom var det ingen som bjöd familjen Olson. Det sårade hans mamma djupt, men Ambrose förstod att folk är rädda för att tragedier smittar. Samtidigt hade det varit trevligt om hans mamma, som redan hade förlorat en son, slapp förlora sina vänner dessutom.

  ”Hej. Hur kan jag hjälpa dig?”

  Ambrose vände sig om och fick syn på en ung kvinna. Hon var i trettioårsåldern. Såg trevlig och söt ut. Han tog instinktivt av sig hatten och kände den kalla vinterluften mot sitt kala huvud.

  ”Goddag. Förlåt att jag stör. Jag bodde här en gång i tiden med min familj och … eh …”

  Ambrose kom av sig. Han tänkte fråga henne om han kunde få se sig omkring i huset, men nu när han väl var där visste han inte längre om han ville gå in. Det knöt sig i bröstet. Det var något som kändes fel. Kate Reese tog över.


TxText:
  ”Mr Olson ville fråga om han kan få ta sig en titt. Jag heter Kate Reese. Jag bor här nere på gatan”, sa hon och pekade nerför backen.

  ”Självfallet. Kom in bara, mr Olson. Känn er som hemma. Fast det kanske man kan säga att ni också är”, skämtade kvinnan.

  Ambrose tvingade fram ett leende och följde med henne in. När dörren stängdes bakom honom vände han sig instinktivt mot hörnet för att hänga upp sin rock och hatt. Men naturligtvis var hans mammas tamburmajor borta. Liksom tapeterna. Och hon själv.

  ”Vill ni ha lite kaffe?” frågade kvinnan.

  Ambrose ville inte ha något kaffe, men han ville bli lämnad i fred för att samla tankarna. Så han sa ja till en kopp ”vanilj och hasselnöt” (vad fan nu det skulle betyda) och tackade kvinnan för hennes vänlighet. Mrs Reese följde med kvinnan, som presenterade sig som Jill, in i köket, och snart var de engagerade i en livlig diskussion om bostadspriserna i kvarteret.

  Ambrose gick genom vardagsrummet. Den öppna spisen stod kvar, men heltäckningsmattan hade rivits upp för att blotta trägolvet under. Han mindes när heltäckningsmatta var en statusmarkör. Hur stolt hans mamma hade blivit när makens löneförhöjning hade gjort det möjligt att köpa en. Han var säker på att Jill var lika stolt över sitt trägolv eftersom han visste att det gamla var på modet igen. Han undrade om heltäckningsmatta skulle komma på modet igen en dag när Jill var gammal och sålde huset, och det nya paret som flyttade in skulle skratta åt gamlingarnas fula trägolv.


TxText:
  Han hörde golvet knarra bakom honom.

  Ambrose vände sig snabbt om och väntade sig att få se Jill stå där med kaffet. Men det var ingen där. Det var tomt omkring honom och det enda ljud han hörde var sina egna andetag. Ambrose såg att Jill hade valt att ställa soffan i det västra hörnet. Hans mamma föredrog det östra för att få kvällsljus. Det var på den tiden ett vardagsrum var till för att umgås i. Inte titta på teve. Han mindes när hans pappa kom hem med deras första svartvita teve. Hon trodde att det var början på jordens undergång.

  Ambrose, kan vi se en film i kväll?

  Visst, David. Du kan väl leta upp någon bra.

  Hans lillebror brukade hämta tevetidningen och studera den flitigt. Det här var långt innan folk kunde välja precis vad de ville se och när. Ungarna fick jobba för att se en film och därför var filmer mer heliga. David brukade läsa varenda rad i den där tevetidningen för att hitta en bra film som även Ambrose skulle uppskatta. Det var så Ambrose fick se Dracula, Varulven, Mumiens hämnd, och så Davids favoritfilm, förstås: Frankenstein. David tog vara på varje tillfälle han fick att se Frankenstein. Han måste ha lånat boken på biblioteket sådär hundra gånger. Till slut föreslog Ambrose att han skulle ge David ett eget exemplar i julklapp, men av någon anledning ville David bara läsa det exemplar som fanns på biblioteket.

  Så Ambrose köpte en basebollhandske till honom istället.

  När filmen slutade hade David oftast somnat. Då brukade Ambrose lyfta upp honom och bära honom uppför trappan till hans säng. Det vill säga, tills David började få mardrömmar om betydligt läskigare saker än Frankensteins monster.


TxText:
  Ambrose hörde hur det knakade i golven på övervåningen. Han ville egentligen inte gå upp dit. Men han kände att han måste få se rummet igen. Hans fötter började röra sig innan han ens var medveten om det. Han grep tag om trappräcket och tvingade sina knän att glömma bort hur gammal han var.

  Så började han gå uppför trappan.

  Familjefotografiet som mamma hade beställt på avbetalning var borta. På dess plats hängde en bild på Jill och hennes man under en semesterresa.

  Ambrose, jag är rädd.

  Lugna ner dig. Det finns ingenting på ditt rum.

  Ambrose nådde upp till det översta trappsteget och började gå genom hallen. Vartenda steg fick trägolvet att knaka. Han stod utanför Davids rum. Dörren var stängd. Minnena strömmade tillbaka. Av hur David hade ropat, sparkat och skrikit bakom den där dörren.

  Tvinga mig inte att gå och lägga mig! Snälla, Ambrose, tvinga mig inte!

  David, det finns ingen häxa på ditt rum. Sluta nu innan du skrämmer mamma!

  Ambrose öppnade dörren till sin brors gamla rum. Det var tomt där. Tyst. Rummet hade nyligen gjorts om till barnkammare. Ambrose kände lukten av den nya gula målarfärgen. Av träet och gipsskivorna från renoveringen. Han tittade på spjälsängen som stod intill väggen. Väggen som David brukade rita på. Det fanns ingen tapet kvar. Inga hemska teckningar från hans mardrömmar. Inget gormande och skrikande från ett psykiskt sjukt barn. Istället för ett rum fyllt med vansinnesteckningar fanns här nu bara en förtjusande barnkammare för Jill och hennes makes evigt lyckliga framtid.


TxText:
  Mamma, han behöver en psykiater!

  Nej. Han behöver bara sova ut ordentligt.

  Pappa, han har gömt sig under sängen i två dagar! Han pratar med sig själv hela tiden!

  Jag ska lära honom att uppföra sig som en man!

  Ambrose tittade i hörnet där Davids bokhylla hade stått. Där Frankenstein och Skattkammarön, båda lånade från biblioteket, brukade stå. Han mindes hur hårt David hade fått kämpa med läsningen när han var yngre. Innan någon ens visste vad dyslexi var. När barn som David bara kallades för ”tröga”. Men David fortsatte kämpa och blev till slut riktigt bra på att läsa.

  När Ambrose flyttade ut ur huset klarade han inte av att ta med sig den där gamla bokhyllan, så han sålde den till en antikaffär. Nu skulle han ha gett allt han ägde för att få den tillbaka. Han skulle ha satt upp den i sitt rum på Shady Pines och ställt Davids fotoalbum på översta hyllplanet.

  Knaaaaaak.

  Ambrose stod helt stilla. Han hörde golvbrädan bakom sig. Han vände sig snabbt om. Dörren var stängd bakom honom. Men han hade själv inte stängt den.

  ”Jill? Mrs Reese?”

  Det fanns ingen där. Men Ambrose kunde plötsligt uppfatta någonting inne i rummet. En vindpust mot huden. Små susningar i nackhåren.

  ”David?” viskade han. ”Är du här?”

  Plötsligt sjönk temperaturen. Han kände lukten av den gamla basebollhandsken. Han kisade genom molnen i sina ögon. Starren som hade förvandlat hans ögonvitor till krackelerade vindrutor. Det var bara en tidsfråga nu. Han skulle förlora synen, och efter det skulle han inte längre kunna se att tapeten hade tagits bort och väggen målats. Att mattan avlägsnats för att blotta trägolvet. Att den gamla bokhyllan hade ersatts av en spjälsäng. Att hans gamla familj hade ersatts av Jills nya. Att David skulle ersättas av deras baby. Babyn grät på verandan.


TxText:
  Släpp ut mig, Ambrose! Släpp ut mig!

  Ambrose kunde känna sin brors närvaro i rummet.

  ”Förlåt”, viskade han.

  Ambrose, snälla!

  ”Förlåt, David”, viskade han.

  Ambrose kände draget genom golvbrädorna. Vinden ylade utanför fönstret som David hade försvunnit ut genom för att aldrig komma tillbaka. Ambrose följde draget utmed springorna i golvet. Han kom fram till hörnet. Hörnet där Davids säng hade stått. Hörnet där David läste Frankenstein och ritade hemska bilder på väggen vilka hans mamma tapetserade över medan hon försäkrade alla om att ”han mår bra, han mår bra”. Ambrose böjde sina ledbrutna knän och ställde sig på knä i hörnet. Det var då han kände det.

  Golvbrädan var lös.

  Ambrose tog fram sin armékniv och stack den i springan. Han sågade med den för att skapa mer utrymme. Till slut satt den tillräckligt löst för att han skulle kunna vrida kniven och använda den som kofot. Han lyfte ut plankan och frös till när han fick syn på den. Där den satt. Gömd i krypgrunden.

  Davids gamla basebollhandske.

  Ambrose lyfte ut handsken från dess gömställe. Han tog den till sitt bröst som ett barn som hade varit försvunnet och nu hade återfunnits. Han tog ett djupt andetag. Ambrose uppfylldes av läderdoften och därmed av minnen. Plötsligt slog det honom att handsken var tjockare än den borde vara.

  Någonting var gömt inuti den.

  Ambrose tog ett snabbt andetag och öppnade handsken som ett musselskal. Inuti den låg en liten bok försiktigt invirad i plast. En läderinbunden bok. Med ett sidenband och ett litet lås med nyckel. Ambrose hade aldrig sett den förut, men han var nästan säker på vad det var eftersom hans bror hade pratat om den. Den var Davids bäst bevarade hemlighet.


TxText:
  Det Ambrose tittade på var sin lillebrors dagbok.





  Kapitel 49

  Christopher stod på gatan och tittade upp mot Olsons gamla hus. Den snälla farbrorn fanns någonstans där inne. Han måste befrias.

  Christopher hade gått direkt från skolan till skogen. När han gick in i kojan kändes den som telefonkiosken i de gamla filmerna med Stålmannen. Ett ställe att förvandlas på. Så fort han hade stängt dörren och gått över till den osynliga sidan mådde han bättre. Febern och huvudvärken ersattes av klarhet och kraft.

  Men den väsande kvinnan kunde finnas var som helst.

  Christopher gick ner på huk och såg Ambrose stå i Davids gamla rum. Den gamle mannen höll i en basebollhandske. David Olson stod bredvid honom och försökte lägga en hand på hans axel. Men Ambrose visste inte att hans lillebror var där.

  David …

  David … hjälper oss.

  Var alldeles tyst. Hon kommer att testa om du är där.

  SE TILL ATT KLARA DET TESTET.

  Christopher klev upp på verandan. Försiktigt. Han kikade in genom de små fönstren på vardera sidan av ytterdörren. Det var tomt i tamburen. Men kanske väntade den väsande kvinnan på honom där. Kanske stod hon hukad på andra sidan dörren. Han försökte dämpa sin rädsla genom att påminna sig om att han var osynlig i dagsljus när han hade passerat genom kojan. Men hon hade sett honom i hans mardröm på skolan och det var på dagen. Han förstod inte skillnaden. Han behövde den snälla farbrorn för att förklara reglerna för honom. Han måste befria den snälla farbrorn. Med en gång.


TxText:
  Om hon fångar dig släpper hon aldrig ut dig ur den osynliga världen.

  Christopher stod och lyssnade en stund. Sedan öppnade han ytterdörren, snabbt och så tyst han kunde. Han stängde den bakom sig och stod stilla en stund ifall att den väsande kvinnan kunde höra honom. Det var tyst i vardagsrummet. I ett av hörnen stod ett golvur. Dyrbara sekunder passerade i ett tick, tick, tick.

  Christopher gick på tå genom det övergivna vardagsrummet. Trägolvet knakade under hans fötter. Han böjde sig snabbt ner och tog av sig gympadojorna. Han knöt ihop skosnörena och hängde dem runt halsen som en halsduk och stod på trägolvet i bara strumporna. Han kände ett drag mellan tårna. Han hörde vinden tillta utanför. Längst ut på uppfarten syntes några brevlådsmänniskor.

  De var barn som hoppade hopprep med trådarna.

  Deras ögon var igensydda.

  Christopher gick bort till trappan. Han tittade upp mot övervåningen och väntade för att se om hon skulle dyka upp. Han skulle just gå uppför trappan när han hejdades av ett ljud.

  ”Det är en jättebra skola”, sa rösten.

  Christopher frös till. Han kände igen den där rösten.

  ”Du har valt ett utmärkt kvarter för att bilda familj.”

  Det var hans mamma.

  Christopher gick snabbt ut i köket och fick se sin mamma sitta där vid ett litet bord tillsammans med en kvinna.

  Hon heter … Jill.

  Hon har köpt huset med sin man … Clark.

  De försöker få barn.

  ”Ja, Clark och jag har försökt ett tag nu”, sa Jill.

  ”Lyckas ni så har ni gjort ett bra jobb”, skämtade Christophers mamma.


TxText:
  Jill skrattade och slog upp ångande hett kaffe i hennes kopp.

  ”Vill du ha mjölk i?” frågade hon.

  “Gärna.”

  Jill och Clark … fick nästan barn i fjol.

  Hon fick missfall. Men de behöll spjälsängen.

  Och målade om väggarna så att det skulle passa lika bra för en pojke som för en flicka.

  Jill ställde fram ett mjölkpaket på bordet. Christopher såg bilden på den försvunna flickan, Emily Bertovich. Hon satt orörlig på sitt fotografi. Log med sin glugg mellan tänderna. Men så plötsligt vändes hennes blick mot någonting snett bakom honom. Leendet försvann och hennes ansikte förvreds i skräck. Blixtsnabbt, utan ett ljud, vände hon sig om och sprang, försvann ut ur bild.

  Christopher blev blickstilla.

  Han tittade upp mot fönstren i köket. Och såg reflektionen i dem.

  Den väsande kvinnan stod precis bakom honom.

  Hon hade kommit upp ur källaren med en hundskål som luktade rutten mat. Den väsande kvinnan stod med nyckeln hängande runt sin hals och med öronen spetsade. Väntade. Lyssnade. Christopher höll andan.

  Den väsande kvinnan kan …

  Den väsande kvinnan kan … inte se mig.

  Hon väntade. Sökte med öronen. Efter en stund var hon nöjd. Han såg den väsande kvinnan gå fram till diskhon och kasta ner hundskålen i smutsigt vatten. Skålen skramlade till ordentligt.

  ”Vad var det som lät?” frågade Christophers mamma.

  ”Huset har inte vant sig vid renoveringen än”, sa Jill.

  Jill och Christophers mamma fortsatte prata, helt omedvetna om vad som pågick omkring dem. Den väsande kvinnan satte sig bredvid Jill medan hon hällde en sked socker i sitt kaffe. Den väsande kvinnan rörde vid hennes arm. Jill började genast klia sig på armen.


TxText:
  ”Herregud, detta kalla väder. Ett helsike för huden”, sa hon.

  ”Jag vet. Jag måste smörja in mig hela tiden.”

  Den väsande kvinnan stirrade rakt på Christophers mamma. Långsamt rörde hon sig bort mot henne. Christopher ville skrika: ”MAMMA! SNÄLLA, SPRING HÄRIFRÅN!” men han förstod att det kunde vara ett test. Så han tog tyst tag om sin mammas vänstra hand. Han blundade och tänkte så intensivt han kunde.

  Mamma. Gå härifrån. Nu.

  Han började bli allt varmare om pannan. Vinden tilltog utanför. Den väsande kvinnan tittade genast upp. Hon visste att någonting hade hänt, men hon visste inte vad.

  MAMMA. GÅ HÄRIFRÅN. NU.

  Christophers huvud började koka. Hans fingrar och armar kändes som ljus som smälter ner i en födelsedagstårta.

  Den väsande kvinnan slungade sin arm mot hans mammas högra hand som höll i kaffekoppen. Plötsligt välte hans mamma ut koppen och skållades av kaffet.

  ”AJ!” skrek hon.

  ”Åh, hur gick det?” frågade Jill och ryckte åt sig en disktrasa.

  Christophers mamma gick bort till diskhon, vred på kallvattnet och satte sin hand under kranen. Vattnet strömmade över den brända handen.

  ”Få se! Åh, det där får vi plåstra om”, sa Jill.

  Den väsande kvinnan stod i köket och väntade för att se om det skulle komma en reaktion. Christopher sa ingenting. Han följde bara efter Jill bort till diskhon för att man inte skulle kunna skilja hans fotsteg från hennes. Sedan tog han tag om sin mammas hand i vattnet, blundade och tänkte så intensivt han kunde.

  MAMMA! GÅ HÄRIFRÅN! NU!


TxText:
  Plötsligt tittade hon på klockan.

  ”Oj, är klockan så mycket?” sa hon förskräckt.

  ”Snälla, låt mig plåstra om din hand först”, sa Jill.

  ”Nej, tack, det är ingen fara. Jag måste köra tillbaka mr Olson nu om jag ska hinna hem innan min son kommer med skolbussen.”

  Christophers mamma vände sig om och började gå ut ur rummet och själv stod han med andan i halsen och med svetten rinnande i pannan. Jill följde med hans mamma ut i tamburen.

  ”Du kan väl komma hit på middag med din son någon gång?”

  ”Det gör jag gärna”, sa Christophers mamma innan hon ropade upp till övervåningen. ”Mr Olson! Ledsen att behöva stressa dig, men jag måste köra tillbaka dig nu. Min son kommer strax hem.”

  Christopher såg Ambrose komma nerför trappan med basebollhandsken i sin hand. Hans lillebror David följde efter honom och hoppade hage över hans skugga.

  ”DAVID! VAD HAR DU GJORT?” skrek den väsande kvinnan. David sa ingenting utan sprang bara rädd tillbaka upp. Christopher såg tyst på medan hans mamma och Ambrose tackade Jill och gick ut ur huset. De gick till bilen. Bort från den väsande kvinnan. Bort från faran.

  Jill gick tillbaka till köket med sin temugg. Den väsande kvinnan gick efter henne. Christopher hade inte en stund att förlora. Tyst som en mus gick han i bara strumporna bort till källardörren. Han öppnade den snabbt och smög in. Han kunde höra Jill på andra sidan dörren.

  ”Clark, kan du köpa med dig någon salva mot klåda? Jag har fått någon allergisk reaktion. Det vill inte sluta klia. Och har du ringt om ohyran i källaren? Det luktar fortfarande skit där nere.”


TxText:
  Det var mörkt i källaren. Christopher stod högst upp i den långa trappan. Han kisade för att kunna se vad som fanns där nere. Han såg ingenting. Hörde ingenting. Men han visste att vad det än var som fanns där nere så var det fruktansvärt.

  Så illa luktade det.

  Stanken av skämd mat fanns överallt, beblandad med lukten från en basebollhandske och från, tycktes det, hundratals ”långskott” som hade missat urinoaren. Den väsande kvinnan hade kommit upp med en hundskål fylld med rutten mat. Var den till en fånge?

  Eller till ett djur?

  Christopher hörde en kedja rassla till i källaren. Han tittade ner för trätrappan. Den hade springor mellan trappstegen. Någon hade kunnat sticka in händerna och gripa tag i honom.

  ”Är du där?” viskade Christopher.

  Det var tyst. En tystnad som Christopher inte litade på. Någonting var hemskt galet. Han kände det på sig. Han tog ett litet steg framåt för att titta närmare, men var nära att halka. Han tittade ner mot sina fötter och såg någonting blött under strumporna.

  Det var blod.

  Det rann i en jämn stril ner för trappan. Christopher ville kräkas, men höll tillbaka. Han ville springa ut, men kände att den väsande kvinnan ute i köket skulle blockera hans flyktväg.

  Den enda riktning han kunde gå i var neråt.

  Christopher började långsamt gå nerför trappan. In i mörkret. Träplankorna knakade under hans fötter. Han var nära att halka i blodet, men tog stöd mot räcket. Han tog ett steg till. Han hörde ett flämtande. Han kisade för att se om någon stod där i rummet. Han kunde inte urskilja några former. Bara mörker. Och så den där stanken. Förruttnelse och rost. Fränare för varje steg han tog.


TxText:
  Han kom till nedersta trappsteget.

  Christopher satte ner fötterna på det kalla betonggolvet. Han sträckte ut en hand för att tända. Men lampan var trasig. Han tyckte sig höra någon andas i hörnet. Han famlade i mörkret medan ögonen försökte vänja sig. Han tog ännu ett steg in i källarrummet utan att veta var han satte ner foten.

  Det var då han snubblade på en kropp.

  Det var den snälla farbrorn. Hans handleder och vrister var fastkedjade. Och översvämmade av blodet som stank rost.

  ”Sir?” viskade Christopher.

  Den snälla farbrorn rörde sig inte. Christopher sökte med händerna i mörkret. Han hittade två hinkar som stod intill en vägg. Den första användes som toalett. Den andra innehöll vatten och en skopa. Christopher tog upp den. Han la en hand bakom den snälla farbrorns huvud. Så körde han ner skopan i botten av hinken och förde det kalla vattnet till hans läppar. Han försökte ge honom små slurkar, men den snälla farbrorn låg orörlig.

  Den snälla farbrorn är …

  Den snälla farbrorn är … döende.

  Av ren instinkt, utan att veta vad han gjorde, la Christopher sina händer över den snälla farbrorns sår. Han blundade. Genast kom huvudvärken och en feber spred sig från pannan ner genom armen och ut i fingerspetsarna. Christopher kände blodet rinna i näsan och droppa ner på hans läppar. Det smakade rostigt som ett kopparrör. Det var den snälla farbrorns blod. Febern blev för het och Christopher blev tvungen att släppa taget. Han sträckte sig fram för att skopa upp mer vatten att göra rent såren med. Men såren var borta. Huden hade läkt.


TxText:
  Plötsligt grep den snälla farbrorn tag i honom.

  ”Lämna mig i fred! Sluta tortera mig! Jag kommer aldrig att berätta!”

  Ljudet skulle ha fått den väsande kvinnan att komma springande om det inte vore för att den snälla farbrorn var så svag att hans röst knappt hördes.

  ”Det är okej. Det är jag. Christopher”, viskade han.

  ”Christopher?” viskade den snälla farbrorn. ”Vad gör du här? Jag sa ju åt dig att aldrig komma hit utan mig.”

  ”Vi måste få ut dig härifrån”, sa Christopher. ”Det måste finnas något vi kan använda för att få upp låset.”

  ”Christopher, det blir snart mörkt. Hon kommer att kunna se dig. Du måste härifrån. Nu.”

  ”Jag går inte härifrån utan dig”, sa Christopher.

  Envisheten hängde i luften. Till slut suckade den snälla farbrorn.

  ”Bordet”, sa han.

  ”Var? Jag ser det inte”, sa Christopher.

  ”Lampan är ovanför det”, sa den snälla farbrorn. ”Försök hitta snöret.”

  Den snälla farbrorn tog Christophers hand och pekade mjukt ut riktningen i mörkret. Christopher kröp på alla fyra bort till ett kallt bord i metall. Han famlade i mörkret. Fingrarna läste sakerna på bordet som en bok med blindskrift. Det tog en stund för hans hjärna att processa vad alla kanter och hörn och spetsar var för något.

  Knivar och skruvmejslar.

  Alla våta av blod.

  Den väsande kvinnan …

  Den väsande kvinnan … har torterat den snälla farbrorn.

  Christopher drog sig upp på bordet. Han stod i det våta blodet. Sträckte sig efter lampan. Efter en stund hittade han det långa snöret till glödlampan. Som snöret med nyckeln runt den väsande kvinnans hals. Christopher drog i snöret och rummet fylldes med ett obehagligt gult sken.


TxText:
  Vad han fick se fick honom nästan att skrika rakt ut.

  Den här källaren var inte inredd på vanligt vis. Här fanns ingen sittsäck och inga träpaneler. Här fanns bara ett betonggolv. Ett bord i metall. Och fyra väggar fyllda med sågar, knivar och skruvmejslar. Det droppade blod från varenda yta.

  Det var en tortyrkammare.

  Den snälla farbrorn låg fastkedjad i hörnet som ett djur. Han var smutsig och blodig och hade blåmärken överallt. Hans hud hade spruckit och sytts igen ett dussin gånger. Han kisade mot lampskenet som om han just hade vaknat från en mardröm. Christopher hade sett den där minen förut, i Michigan när han gick till gården för hemlösa hundar ihop med Jerry. En del hundar blir misshandlade under så lång tid att blinka av rädsla till slut är det enda de kommer ihåg hur man gör.

  Christopher klättrade snabbt ner från bordet. Han ryckte åt sig en kniv och en skruvmejsel. Så rusade han tillbaka och gav dem till den snälla farbrorn, som satte igång att pilla med låset till handbojorna. Fingrarna darrade av smärta.

  ”Hur hittade du mig?” viskade han.

  ”David Olson.”

  ”David? Men han jobbar ju åt … henne.”

  Sättet han sa ”henne” på gav Christopher kalla kårar.

  ”Nej, han hjälper oss. Han vill att jag tar med er båda till den synliga sidan.”

  Den snälla farbrorn tog in den nya informationen. Han såg först förvirrad ut, sedan hoppfull. Han var blek och härjad, dödligt sjuk av blodförlust. Men för första gången fick Christopher se honom le.


TxText:
  Den väsande kvinnan hade dragit ut några av hans tänder.

  Den snälla farbrorn lösgjorde sig från den ena handbojan. Skruvmejseln gled ur hans hala, blodiga hand och skramlade mot betonggolvet. En golvbräda knakade i köket ovanför dem. Den väsande kvinnan stannade upp. Lyssnade efter ljud från källaren.

  ”Hej, doktor Haskell”, sa Jill. ”Jag skulle behöva en remiss till en hudläkare. Jag har en klåda som vägrar försvinna.”

  Christopher tog upp skruvmejseln från golvet och gav den till den snälla farbrorn.

  ”Klarar du det?” frågade han.

  ”Ja”, sa den snälla farbrorn, svag i rösten.

  Medan den snälla farbrorn pillade med låset vände sig Christopher om och började söka efter en flyktväg. Till slut landade blicken på ett litet smutsigt, gardinförsett fönster i andra änden av rummet. Fönstret satt minst tre meter upp. För högt även för den snälla farbrorn. De behövde något att stå på. En stol. En bokhylla. Ett metallbord.

  Christopher rusade bort till det blodiga bordet och började försiktigt flytta över redskapen till golvet. När bordet var rensat på allt som kunde trilla ner satte han på sig skorna för att få bättre fäste. Så tog han några blodindränkta handdukar och la dem under bordsbenen för att det skulle låta mindre om dem.

  Sedan väntade han på att Jills röst skulle dölja hans läten.

  ”Nej, det kom helt plötsligt. Jag vet inte vad det beror på.”

  Christopher kämpade med att dra bordet över golvet. Drog så länge hon pratade. Stannade upp varje gång hon tystnade.

  ”Jag tror inte att det är någon allergi. Inte i december.”


TxText:
  Varenda centimeter var som att dra ut en tand.

  ”Är det något som går nu?”

  Trasorna lämnade stora röda strimmor efter sig på betonggolvet. Christopher knuffade bordet tätt intill väggen. Hans händer lämnade små avtryck i blodet.

  ”Är det influensatider? Är det vanligt att man får utslag då?”

  Han skyndade bort till den snälla farbrorn, som hade lyckats frigöra sig från tre av bojorna.

  ”Tack. Då ses vi i morgon”, sa Jill och la på.

  Christopher hörde Jill gå tillbaka in i vardagsrummet. Men det knakade fortfarande i köksgolvet. Den väsande kvinnan hade stannat i köket. Den snälla farbrorn högg desperat med skruvmejseln i låset vid fotleden.

  ”Jag klarar det inte”, viskade han yr av smärta. ”Lämna kvar mig här bara.”

  ”Nej!” viskade Christopher.

  ”Du är osynlig så länge det är ljust. Du kan fly.”

  ”Jag lämnar dig inte.”

  Christopher tog fotbojan i sina bara händer. Värmen spred sig i hans panna. Kraften strömmade ut i fingrarna. Han tog spjärn som om bojan var en kortlek som skulle blandas. Så drog han itu den och släppte försiktigt ner den på golvet. Den snälla farbrorn blev mållös.

  ”Hur gjorde du det där? Så kan bara hon göra”, viskade han.

  ”Jag vet inte”, sa Christopher. ”Kom nu.”

  Han hjälpte den snälla farbrorn att sätta sig upp mot väggen. Han såg yr ut. På väg att svimma. Christopher stänkte lite vatten i hans ansikte. Vattnet sipprade ner för hans smutsiga hals som i ett lerskred.

  ”Jag kan inte resa mig”, sa den snälla farbrorn.


TxText:
  ”Jo, det kan du. Upp med dig.”

  Christopher tog hans hand och drog upp honom på fötter. Den snälla farbrorns knän gav vika, men han tog stöd mot Christophers axel.

  Med Christopher som krycka haltade han mot fönstret.

  Den snälla farbrorn nådde fram till bordet. Christopher hoppade upp på det och vände sig om. Han tog den snälla farbrorns hand och hjälpte honom att klättra upp och resa sig. Han var nära att halka i det hala blodet. Den snälla farbrorn drog isär gardinerna. Genom fönstret såg han dussintals brevlådsmänniskor stå på vakt runt huset. Med sina trådar utsträckta mellan sig som absurda tvättlinor, som om man hade hängt ut alla världens människor på tork.

  ”Hennes vakter”, viskade den snälla farbrorn.

  Christopher knäppte sina händer för hans fot.

  ”Jag är för tung”, sa den snälla farbrorn.

  ”Inte för mig”, sa Christopher.

  Den snälla farbrorn satte foten i Christophers händer. Han såg skeptisk ut. Som om han inte kunde tro att den lilla pojken skulle kunna bära hans vikt. Förrän Christopher började ta i. Sakta men säkert lyftes den snälla farbrorn upp längs väggen och fick tag i fönsterbrädet med fingrarna. Han använde allt som återstod av sin styrka för att häva sig upp. Den snälla farbrorn öppnade det smutsiga fönstret och släppte in den friska luften i källaren. Han fick bröstet halvvägs genom öppningen, sedan kollapsade han. Han flämtade som en hund som hade lämnats kvar i bilen.

  ”Upp med dig!” sa Christopher.

  Christopher tog tag om den snälla farbrorns blodiga fötter och använde all sin styrka för att knuffa ut honom.


TxText:
  Sedan halkade Christopher på det blodiga bordet. Han slog ut med armarna för att återfå balansen. Men det gick för snabbt. Han föll till golvet.

  Dunk!

  Det knakade i köksgolvet ovanför. Christopher skyndade sig upp på fötter. Bordet var vänt upp och ner som en död kackerlacka. Det var omöjligt att klättra upp för bordsbenen.

  ”Stanna här, David”, sa den väsande kvinnan på våningen ovanför.

  ”Hon kommer”, viskade den snälla farbrorn. ”Du klarar det!”

  Christopher tittade mot fönstret. Tre meter upp. Den snälla farbrorn sträckte sig ner. Christopher sprang. Hoppade. Deras blodiga händer möttes för ett ögonblick, men fick inte fäste. Christopher föll till golvet.

  ”Släck lampan!” viskade den snälla farbrorn.

  Den väsande kvinnan vred om dörrknoppen.

  Christopher drog i snöret till glödlampan. Den snälla farbrorn drog för gardinerna. På ett ögonblick blev allting svart.

  Dörren högst upp i trappan öppnades.

  Ljuset från köket strömmade in i källaren. Christopher kröp som en mus och gömde sig under trappan.

  Den väsande kvinnan kom gående i den.

  Knak. Knak. Knak.

  Christophers hjärta bultade. Det fanns ingenstans att fly.

  Han såg hennes blodiga skor i springorna mellan trappans träplankor.

  Knak. Knak. Knak.

  Christopher höll andan. Blodet pumpade i hans tinningar. Den väsande kvinnans fötter hamnade rakt i ögonhöjd. Han sträckte in händerna i springan och gjorde sig redo. En sekund. Två sekunder. Tre sekunder. Fyra.

  Svälj din rädsla, annars sväljer den dig.

  Christopher ryckte bak den väsande kvinnans fötter. Hon föll ner för trappan och slog huvudet i det blodiga golvet.

  ”AHHHH!” väste hon.


TxText:
  Han hade bara några sekunder på sig. Christopher sprang ut från sitt gömställe under trappan och hoppade över hennes utsträckta armar. Hon sträckte sig upp och fällde honom. Christopher skrek och landade på trappan ovanför henne. Hon sträckte sig efter honom. Hennes händer smetade ut blod över hans byxor medan hon klättrade upp på honom som om han var en mur.

  ”Där är du!” väste hon.

  Christopher sparkade. Adrenalinet pumpade genom venerna som all världens blod. Han träffade henne i bröstet. Hon for bakåt. Slog i väggen och skrek. Han sprang uppför trappan och vände sig om. Den väsande kvinnan var redan på fötterna. Hon rusade efter honom uppför trappan. Snabbare än han någonsin sett någon springa. Christopher drog igen dörren.

  BOM.

  Den väsande kvinnan sprang rakt in i den. Som ett djur i bur.

  Christopher tog spjärn mellan dörren och köksväggen.

  ”Är det rörmokaren?” sa Jill på telefonen. ”Kan ni komma ut hit genast? Jag tror att det är något allvarligt fel på rören.”

  BOM, BOM.

  Christopher borrade in klackarna i golvet. Den väsande kvinnan fick tag i dörrknoppen. Den vreds om. Christopher sträckte sig upp efter instickslåset. Stretade med fingrarna högt ovanför sitt huvud.

  ”DU SKA DÖ!” väste hon.

  Christopher sträckte sig så högt upp han kunde. Han kände hur senorna i axeln tänjdes som kola. Men låset satt för högt upp. Han kunde inte nå det. Benen kämpade för att hålla henne instängd. Men hon var för stark. Hans ben började vika sig.

  BOM, BOM, BOM.

  Plötsligt såg Christopher en blodig hand närma sig hans arm. Han skrek. Tills handen passerade honom och drog igen låset.


TxText:
  Det var den snälla farbrorn.

  Hans ansikte var blekt och härjat. Han blinkade ideligen, utmattad av smärtan.

  ”Kom nu”, sa han.

  BOM, BOM, BOM.

  ”DAVID, VAR ÄR DU?”

  Hennes röst ekade i huset. Den snälla farbrorn hukade sig och ledde Christopher genom köket. Jill stod vid spisen och kokte korv i en stor soppkastrull. Men det var inte korv. Det var fingrar.

  ”DAVID!”

  Christopher vände sig om och såg David Olson komma in från vardagsrummet. Den väsande kvinnan bultade på dörren. David stelnade. Skräckslagen. Sträckte sig mot instickslåset. Christopher tänkte springa tillbaka för att hindra honom. Den snälla farbrorn tog tag om Christophers axel.

  ”Hon får inte veta att David hjälpte oss. Då är det kört för honom”, viskade han.

  Christopher nickade och följde med den snälla farbrorn ut.

  ”Hon kommer att börja med att leta på gatorna”, sa han. ”Följ efter mig.”

  Den snälla farbrorn haltade, ledde Christopher genom trädgården på husets baksida. En jättestor hjort kom utspringande från en hundkoja och skrek i högan sky. Hjorten hoppade mot den snälla farbrorns hals. Men kedjan drog den tillbaka och hjorten damp ner på den snöblaskiga marken där den blev liggande och gnydde.

  ”Vakthund”, sa den snälla farbrorn. ”Kom.”

  Christopher gick bakom den snälla farbrorn. De smög in i grannens trädgård. Intill en däckgunga. Christopher hörde fötter som trippade i gräset.

  Han vände sig om och fick syn på Jenny Hertzog.

  I bara pyjamasen.

  Hon gömde sig i trädgården.

  Frös något fruktansvärt.

  Han undrade om Jenny hade kunnat tro på vad som pågick i den trädgård hon använde som gömställe. Hon stod inte ut med kylan länge till. Han såg henne öppna bakdörren till sitt hus och smyga in i köket. Den snälla farbrorn gestikulerade och Christopher följde efter henne. Det var rökigt och mörkt i huset. Jenny gick på tå in i tamburen för att ingen skulle upptäcka henne. Hennes styvmor satt i vardagsrummet. Och sov. Med en röd Marlboro rykande i askfatet. En eftermiddagstalkshow visades på teven. De gjorde faderskapstest.


TxText:
  ”Du ÄR far till barnet”, sa programledaren.

  Jenny smög uppför trappan för att inte väcka sin styvbror. Hon passerade hans rum. Tyst. Hon var nästan förbi när hans dörr öppnades. Han var äldre än hon. Och hade ruskiga finnar. Och en tandställning som han hela tiden slickade på.

  ”Jenny, du var inte i din säng. Var har du varit?” frågade han.

  Hon ryckte på axlarna.

  ”Jag trodde att du var för sjuk för att gå till skolan. Jag stannade hemma för att ta hand om dig”, sa han.

  Hon stelnade.

  ”Så låt mig ta hand om dig”, sa han. ”Den där pyjamasen är för liten. Akta floden! Akta floden!”

  ”Håll käften, Scott”, sa hon trotsigt.

  ”Du säger inte åt mig att hålla käften, din lilla slampa. Kom hit!”

  Besegrad gick hon in på hans rum och stängde dörren bakom sig. Christopher satte örat mot dörren, men hörde bara musiken han spelade. Det var en gammal låt: ”Blue Moon”. Christopher grep tag om dörrhandtaget för att hjälpa Jenny.

  ”Nej! Det är en fälla”, sa den snälla farbrorn.

  Men det var för sent. Christopher öppnade dörren. I rummet stod ett dussin hjortar. Och visade tänderna. De rusade mot dörren. Den snälla farbrorn slängde igen den.

  BOM, BOM, BOM, BOM, BOM.

  Den snälla farbrorn sprang med Christopher genom huset och öppnade dörren på kortsidan. Där såg de …

  … en vagga.

  En brevlådsmänniska höll i den. Han hade tjocka blixtlås för ögonen, men de svarta stygnen över munnen var tillräckligt lösa för att han skulle kunna ge signalen. Han öppnade munnen under stygnen och imiterade ljudet av en gråtande baby.


TxText:
  ”Uääääääää!”

  Den snälla farbrorn tog tag i Christophers hand. Han drog med sig honom ut ur huset, förbi brevlådsmänniskan och i riktning mot gatan. De sprang tillsammans över gräsmattan. Den väsande kvinnan kom springande mot garageuppfarten. Hon jagade dem. Med David Olson efter sig som en hund på alla fyra.

  ”STOPPA HONOM!”

  Hennes röst dånade över gatan. Brevlådsmänniskorna spred ut sig över kvarteret. Famlade i blindo med armarna utsträckta framför sig. På jakt efter den förrymda fången. De bildade en tät mur på vardera sidan av vägen. Blockerade båda vägrenarna.

  ”Vi är instängda!” sa Christopher.

  ”Håll hårt i mig!” sa den snälla farbrorn.

  Den snälla farbrorn samlade hela sin styrka. Just som han och Christopher var på väg att störta in i muren av brevlådsmänniskor så hoppade han. De tog sig över muren och landade snyggt på gatan.

  ”SLUTA HJÄLPA HONOM!” skrek hon åt den snälla farbrorn.

  Den väsande kvinnan hoppade efter dem och sträckte sig efter den snälla farbrorn, men missade. Hon landade på gatan. Hennes fötter började ryka och brinna. Huden smälte som kemiskt avfall på trottoaren. Hon slet sig loss från asfalten och släpade sig tillbaka till gräsmattan. Skrek av smärta som en hjort påkörd av en bil.

  ”Hon kommer läka snabbt”, sa den snälla farbrorn. ”Skynda dig!”

  Den snälla farbrorn sprang med Christopher nerför gatan. De sprang förbi brevlådsmänniskorna, var och en förbunden med nästa, kilometer efter kilometer, utan något mål i sikte. Christopher kände den snälla farbrorns energi genom huden. Läkandet sprakade i hans kropp som statisk elektricitet i en ylletröja. Den snälla farbrorn blundade och det ryckte i ögonen som om han drömde. Efter några sekunder hoppade han över brevlådsmänniskorna.


TxText:
  ”Hur gjorde du det?” frågade Christopher.

  ”Jag ska lära dig.”

  De rörde sig bort från gatan och in i Mission Street Woods. Den snälla farbrorn ledde honom fram på en stig. Hjortarna rusade efter dem på stigen. Högg efter deras fötter. Som ett gäng katter efter två små möss. Den snälla farbrorn gjorde en tvär sväng över bockarna Bruses bro. Den sovande mannen stack ut huvudet ur den ihåliga trädstammen.

  ”De är här!” skrek han i sömnen.

  Den snälla farbrorn hoppade över trädstammen och ledde Christopher in på en stig täckt av torra, krokiga grenar. Hjortarna bakom honom fastnade i flaskhalsen. Mannen i trädstammen skrek medan hjortarna släpade sina tungor över hans ansikte som om det var en saltsten. Dränkte honom i spott. Innan de började äta av hans ansikte.

  ”Titta inte på dem!” sa den snälla farbrorn.

  De lämnade den smala stigen och sprang genom gläntan. Fram till trädet. Den snälla farbrorn föll ihop på marken, hade svårt att andas. Han var helt utmattad.

  ”Vi har bara några sekunder på oss”, sa han. ”Hon vet att du har hjälpt mig nu. Hon kommer att göra allt hon kan för att få dig tillbaka in hit.”

  ”Så följ med mig”, sa Christopher.

  ”Det kan jag inte. Den väsande kvinnan har den enda nyckeln. Jag kommer inte härifrån utan den. Inte David heller.”

  Ett högt skri steg mot himlen medan den väsande kvinnan sökte igenom skogen.

  ”Då hämtar vi nyckeln. Jag är osynlig nu. Jag kan hantera henne”, sa Christopher.

  ”Hör på mig”, sa den snälla farbrorn skarpt. ”Hur stark du än blir så är hon starkare. Och nästa gång hon fångar dig kommer du inte undan. Så fokusera. Du får inte dagdrömma eller somna. Jag ska jobba med David för att få tag på nyckeln. Jag meddelar dig när det är säkert att komma tillbaka.”


TxText:
  ”Men jag kom hit för att befria dig.”

  ”Det har du gjort. Men nu måste du gå.”

  Den snälla farbrorn tog tag om Christopher och knuffade upp honom i trädet. Kloss för kloss. Den ena babytanden efter den andra. Han nådde upp till kojans dörr just som den väsande kvinnan kom ut i gläntan med David och hjortarna.

  ”SLUTA HJÄLPA HONOM!”

  Den snälla farbrorn hoppade ner och rusade in i mörkret. Den väsande kvinnan sprang mot trädet. Christopher släpade sig in i kojan och stängde snabbt dörren efter sig.

  På några sekunder förvandlades sockervaddsluften till iskallt decemberväder. Christopher öppnade dörren och såg tillbaka på gläntan. Den väsande kvinnan var borta, liksom allt annat från den osynliga sidan. Christopher var tillbaka på den synliga sidan.

  Och han hade räddat den snälla farbrorn.





  Kapitel 50

  I samma stund som Christopher kom tillbaka från den osynliga sidan kände han vilket pris han skulle få betala för sina nya krafter. Lossandet av fotbojan hade gett honom en bultande smärta i händerna. Att lyfta upp den snälla farbrorn till fönstret hade resulterat i vad som kändes som sönderslitna senor i axlarna.

  Men det värsta av allt var huvudvärken.

  Den kändes som en kniv som ville tränga ut ögonen ur deras hålor. Tvinga honom att gå. Ta ett steg. Och sedan ett till.

  Han var tvungen att fortsätta.

  Han måste tillbaka till skolan.

  Han klättrade ner för stegen och tog bort den vita plastpåsen från dess låga gren. Han stoppade den i fickan för säkerhets skull. Sedan haltade han tillbaka till skolan genom snön, med bara ett stopp på vägen.


TxText:
  Jenny Hertzogs hus.

  Han gick fram till dörren, ringde på klockan och sprang sedan därifrån. Han visste att det skulle räcka för att väcka Scotts mamma och ge Jenny Hertzog en eftermiddag i fred.

  Christopher anlände till skolan fem minuter innan det skulle ringa ut för dagen. Han smög tillbaka in genom det öppna fönstret på pojktoaletten. Sedan väntade han utanför sitt klassrum tills klockan ringde och korridoren fylldes med elever.

  ”Var har du varit hela dagen?” frågade ms Lasko misstänksamt.

  ”Jag har haft lektioner hela dagen, ms Lasko. Minns du inte det?”

  Christopher log och rörde ömt vid hennes hand. Lät ett uns värme strömma från sina fingrar till hennes.

  ”Javisst ja”, sa hon. ”Du har haft lektioner hela dagen. Bra jobbat, Christopher.”

  Hon klappade honom på huvudet och hans hjärna sög upp innehållet i hela dagens lektion som en svamp.

  Ms Lasko går …

  Ms Lasko går … raka vägen till baren efter jobbet.

  Christopher tog bussen hem och satte sig bakom busschauffören mr Miller.

  Mr Miller ringde … sin exfru.

  Mr Miller ska … fira jul med sina barn i år.

  ”Hej, mr Miller”, sa Christopher med ett leende.

  ”Sätt dig! Stör mig inte!” röt chauffören.

  Christopher kom hem och där väntade hans mamma på honom med varmt bröd och kycklingsoppa. Han var noga med att inte äta brödet. För han visste att han måste hålla sig vaken tills den snälla farbrorn sa till honom att det var säkert.

  Min mamma har …

  Min mamma har … fortfarande ont i handen sedan den väsande kvinnan brände henne med kaffet.


TxText:
  ”Hur var det i skolan idag, älskling?” frågade hon.

  ”Det var okej”, sa han.

  Jag får inte …

  Jag får inte … berätta för mamma, för den väsande kvinnan kan höra mig.

  ”Vad har du lärt dig?” frågade hon.

  ”Inte mycket”, sa han och återberättade sedan några detaljer ur ms Laskos lektionsplan.

  Mamma vet inte att …

  Mamma vet inte att … jag gör vad som helst för henne.

  Den kvällen, när hans mamma gick och la sig, smög Christopher ner i köket. Han tog ut mjölkpaketet ur kylen och slog upp i ett stort glas. Han tittade på bilden av Emily Bertovich och sökte efter ledtrådar till om den väsande kvinnan iakttog honom eller inte.

  Men det enda han såg var att Emily log.

  Han ställde tillbaka Emily, började tyst leta i skåpet och hittade några Oreo-kex. Han la dem på en papperstallrik. Sedan tog han fram limpan med vitt bröd, lite strimlad skinka, sallad och majonnäs och gjorde en smörgås. Han sopade igen spåren och smög på tå ner i källaren.

  I källaren var det torrt och rent. Värmepannan i hörnet höll rummet varmt och skönt. Christopher trodde inte att den snälla farbrorn skulle komma ner hit. Det borde vara det första stället den väsande kvinnan letade på. Men han ville ha det förberett för honom för säkerhets skull. Och sanningen var att Christopher var rädd utan honom. Han ville inte vara uppe hela natten ensam.

  Christopher gick bort till soffan med sitt stora glas mjölk och sina kakor och sin smörgås. Han mindes när han brukade ställa fram kakor till jultomten. Hans mamma gjorde utsökta jordnötssmörskakor med en ”chokladkyss” i mitten på varje. Värmen från kakan smälte chokladen bara lite grand. Hon pussade honom på kinden och frågade: ”Var är mina kyssar?” Och Christopher skrattade och sedan samlade han kakorna på en tallrik och slog upp ett härligt glas mjölk och ställde fram alltsammans åt jultomten.


TxText:
  Plötsligt mindes han en jul då han hade vaknat riktigt tidigt. Det var fortfarande mörkt ute. Och trots att hans mamma hade varnat honom att om han lämnade sängen skulle jultomten veta att han hade varit stygg, kunde Christopher inte låta bli. Han hade önskat sig ett Bad Cat-gosedjur och kände att han måste få veta om han skulle få det. Han smög på tå genom den långa hallen i deras lägenhet, där alla rummen låg på rad, och stack in huvudet i vardagsrummet.

  Där fick han se sin pappa.

  Han satt och åt av kakorna och drack av mjölken.

  Christophers pappa ställde ner jultomtens måltid och gick bort till garderoben. Han drog ut ett stort vitt örngott som låg gömt bakom de vanliga sänglakanen. Sedan tog han upp ett gäng inslagna julklappar ur örngottet och la dem under granen. Den sista var en stor och fin klapp inslagen i Bad Cat-papper. Slutligen gick han ut i köket och åt upp resten av kakorna. Den ena efter den andra, utan att säga ett ord. Då gick Christopher tillbaka till sitt rum för att sova.

  Nästa morgon valde Christopher den där stora julklappen med Bad Catpapperet som sin första julklapp.

  ”Vad tror du att det är?” frågade hans mamma.

  ”Jag vet inte”, sa han lågt.

  Christopher tog bort omslagspapperet och fick se sitt älskade Bad Catgosedjur.

  ”Var inte det snällt av jultomten?” frågade hans pappa.

  Christopher nickade pliktskyldigt fastän han visste att den ende som la julklappar under granen var hans pappa. Senare den dagen gick Christopher till kyrkan och hörde de andra barnen prata entusiastiskt om de julklappar de hade fått av tomten den morgonen. Christopher hade inte hjärta att förstöra illusionen för dem. Han berättade aldrig för någon att jultomten inte fanns på riktigt. Han höll bara skenet uppe hela dagen och log när hans mamma tog en bild av hans pappa framför julgranen. Samma bild som nu satt i silverramen på hans bokhylla där uppe. Det var den sista julen med pappa. Han dog i badkaret en vecka senare. Och nästa jul gjorde mamma återigen sina kakor med chokladkyssar i mitten. Hon sa ”Var är mina kyssar?” medan hon ställde dem under granen. Och på morgonen var kakorna och mjölken borta, ersatta av julklappar. Christopher hade inte längre någon pappa. Men han hade fortfarande jultomten.


TxText:
  Christopher ställde ner mjölken och kakorna på sidobordet och gick bort till den gamla resväskan. Han öppnade den och tittade på de gamla kläderna, som fortfarande luktade lite tobaksrök. Hans pappa hade en favorittröja som var varm utan att klia. Han hade också ett par lena bomullsbyxor som han hade haft så länge att de blivit mjuka som pyjamasbyxor. Christopher tog kläderna, en gammal sovsäck och en kudde och la alltsammans i soffan. Utan att ge ett ljud ifrån sig tänkte han sedan så intensivt han kunde för att den snälla farbrorn skulle kunna höra hans tankar.

  Jag vet inte om det här är ett säkert gömställe för dig. Och jag vet att jag inte kan tala rakt ut till dig eftersom hon kanske lyssnar. Men jag hoppas att du kan höra mina tankar. Jag skaffade lite mat åt dig eftersom du måste vara hungrig efter att ha levt på den där hundmaten ett tag nu. Jag tänker låtsas att jag glömde kvar den här, ifall att hon iakttar mig. Och jag lämnar kvar sovsäcken så att du kan vila på soffan.

  Christopher la fram sin pappas gamla kläder.

  Det här är min pappas gamla kläder. Jag vet inte om de passar på dig, men jag vet att dina kläder är blodiga och smutsiga. Så jag hoppas att de passar och är mer bekväma. Jo, och så en sak till …

  Christopher stoppade ner handen i fickan och tog upp alla huvudvärkstabletter han hade.

  Jag har alltid huvudvärk nu för tiden och tar de här mot den. De dämpar febern lite också. Men jag såg hur illa hon har skadat dig, så jag vill att du tar dem mot din smärta. Jag ska fixa fler i morgon. Jag vet att du behöver läka så att du och David kan ta nyckeln och rymma.


TxText:
  Christopher tog upp den gamla plastpåsen ur fickan. Han la den ovanför tröjan, där huvudet skulle ha varit, och täckte sedan över den med en kudde. För säkerhets skull. Så gick han bort till trappan som ledde upp från källaren, men innan han gick upp vände han sig om och såg på den lilla säng han hade bäddat för att den snälla farbrorn skulle ha en plats där han kunde återhämta sig. Han såg på kakorna och mjölken han hade ställt fram åt sin fullt verkliga jultomte. Sin fullt verkliga men osynliga vän.





  Kapitel 51

  Någonting hade förändrats. Sheriffen kände det på sig. Han hade varit i Mission Street Woods sedan tidigt den eftermiddagen. Han hade gått ett hundrade varv kring brottsplatsen när det plötsligt kändes som om skogen vaknade till liv runt omkring honom. Gnagarna som hade hållit sig gömda i sina hålor hördes plötsligt gräva. Fåglarna flög från grenarna som om någon hade avlossat ett gevärsskott som bara de kunde höra. Temperaturen sjönk omedelbart till minusgrader. Det kändes som om någon hade lämnat ett fönster öppet och hela världen hade hamnat i drag.

  Om David Olson hade begravts levande, vem var det då som begravde honom?

  Inte var det träden i alla fall.

  Sheriffen skakade av sig den olustiga känslan och återgick till sitt arbete. Han gick fram och tillbaka på stigen och sökte efter ledtrådar. Fallet var femtio år gammalt, så han insåg att han inte skulle hitta några färska spår. Inga spår av en kidnappning. Inget hål i marken. Ingen fallucka. Men kanske skulle han få ut något annat av det. En idé. En insikt. Någon vettig förklaring som skulle tillåta honom att lägga David Olson till vila i sitt sinne så som Ambrose hade lagt honom till vila den morgonen.


TxText:
  Men ingenting kom.

  Förutom den där olustiga känslan.

  Sheriffen gick förbi platsen där Davids kropp hade hittats. Han tittade på den uppgrävda jorden och mindes när han hade stått bredvid Ambrose och Kate Reese på Davids begravning. Det var så sent som i morse och ändå kändes det som två år sedan. Fader Tom hade hållit ett vackert minnestal. Ambrose hade insisterat på att få vara med och bära sin lillebrors kista. Sheriffen fann det beundransvärt. Det var inte ofta man såg en kistbärare med två ledbrutna knän.

  När de kom fram till kyrkogården bar de kistan till graven. Medan fader Tom höll sitt tal tittade sheriffen ut över kyrkogården. Han kunde knappt uppfatta orden ”kärlek”, ”förlåtelse” och ”frid”. Han var upptagen med att tänka på de tusentals gravstenarna där flera generationer av samma familj ibland låg sida vid sida. Män. Fruar. Mödrar. Fäder. Döttrar. Söner. Sheriffen tänkte på alla de där familjerna. Alla de där julmiddagarna och klapparna och minnena. Och sedan fick han den märkligaste tanke.

  Gud är en mördare.

  Sheriffen hade ingen aning om var den kom ifrån.

  Det fanns inget hotfullt i den.

  Inget illvilligt.

  Inget skändligt.

  Det var bara en tanke som svävade framför honom lika stillsamt som molnen som hade samlats över kyrkogården. Ett moln var format som en hand. Ett annat som en hammare. Ett tredje som en man med långt skägg.

  Gud är en mördare.

  Sheriffen hade gripit en och annan mördare i sina dagar. En del svor att de var oskyldiga, förbannade honom eller skrek att det var ett missförstånd. Andra satt bara där, orörliga som statyer, lugna, ibland med offrets blod på sina kläder. Det var de senare som var verkligt skrämmande. Men en var värre än alla de andra. Den där kvinnan som hade dödat sin egen dotter. Flickan med de målade naglarna. Inte med kniv eller pistol. Utan med försummelse.


TxText:
  Om Gud blev gripen för mord, vad skulle då folket göra med Honom?

  Sheriffen tittade ut över gravarna och tänkte på flickan med de målade naglarna. Hennes begravning var den senaste han hade gått på före David Olsons. Sheriffen var den enda personen på flickans begravning förutom prästen. Sheriffen stod inte ut med att låta flickan begravas i en enkel furukista finansierad av kommunen. Så han tog av sina egna besparingar och köpte den bästa kista en hederlig polis hade råd med. Efter begravningen körde han hem och satte sig i sin lägenhet. Han ville lyfta telefonen och ringa till sin mamma, men hon hade gått bort flera år tidigare. Han ville ta med sig sin pappa ut på ett glas, men också pappan hade gått bort, liksom fastern, som dog strax efter att han hade gått ut gymnasiet. Sheriffen var ensambarn. Han var den ende i familjen som var kvar i livet.

  Resten hade Gud tagit.

  Om Gud blev gripen för mord, skulle folket då kräva dödsstraff?

  Sheriffen lämnade Ambrose och Kate efter begravningen och körde raka vägen till Mission Street Woods. Svaret på gåtan om David fanns där någonstans. Det var han säker på. Han parkerade polisbilen och gick förbi bulldozrarna som ägdes av Collins byggfirma. Domaren (som var mr Collins golfpolare sedan trettio år tillbaka) hade gett firman ”tillfälligt” tillstånd att fortsätta byggandet på villkoret att de höll sig på avstånd från brottsplatsen. Det ”tillfälliga” tillståndet varade tillräckligt länge för att Collins team skulle komma ikapp med sitt schema. Tur för dem. Säkerhetsvakten berättade för sheriffen att de hade skövlat en stor del av skogen efter snöstormen. De flesta av träden skulle vara borta före jul.


TxText:
  Om David Olson hade begravts levande, vem var det då som begravde honom?

  Inte var det träden i alla fall.

  Säkerhetsvakten förklarade att bulldozrarna hade plöjt upp en väldig massa ny jord. Och teamet hittade hela tiden konstiga saker som låg begravda där ute. De hade hittat en gammal bågfil av den typ som amishfolket fortfarande använde. De hade hittat gamla hammare och rostiga spikar. Ett gäng trasiga spadar, en med bränt handtag. Redskap som gick tillbaka till sextonhundratalet när England gav hela staten Pennsylvania till William Penn för att betala igen en skuld.

  Minst hundra år innan människan började utvinna kol.

  Sheriffen tittade på samlingen med gamla redskap. Sågar, hammare och spadar. Och då började en idé formas i hans huvud. Han kände det som en retning. Lika angenämt som att bli kliad på ryggen.

  Vad hade redskapen använts till?

  Sheriffen skickade runt frågorna i sitt huvud. Det fanns ett svar där någonstans.

  Hade man byggt något med dem?

  Sheriffen följde den smala stigen.

  Eller hade man grävt gravar?

  Sheriffen nådde fram till gläntan.

  Eller hade man mördat med dem?

  Det var tyst i gläntan. Nästan som om skogen höll andan. Sheriffen tittade upp. Och så såg han den. Kojan. Uppe i det gamla trädet.

  Om David Olson hade begravts levande, vem var det då som begravde honom?

  Inte var det träden i alla fall.

  Sheriffen gick närmare trädet. Han tittade upp. Solljuset strömmade in mellan molnen och kastade ett gyllene sken över frosten på grenarna. Plötsligt slogs han av en tanke lika klar som solen.


TxText:
  Om Gud blev gripen för mord skulle folket kräva dödsstraff.

  Sheriffen stirrade upp mot kojan. Vinden susade genom hans hår som en viskning.

  Men folket kunde inte döda Gud, så istället dödade man Hans Son, Jesus.

  Några hjortar började gå mot sheriffen.

  Dog Jesus för våra synders skull?

  Eller dog Han för sin Fars?

  Han höll sin tanke som en rökare sin sista tändsticka.

  Folket dödade inte Jesus som en martyr.

  De dödade Honom som en medbrottsling.

  Han hade svaret på tungan.

  Jesus förlät oss för att ha dödat Honom.

  Hans Far förlät oss aldrig.

  Sheriffen stelnade. Han visste att om en sekund skulle han förstå hur allting hängde ihop. David Olson. De gamla redskapen. Mission Street Woods. Gläntan. Molnen. Allting sammanbundet som trädrötterna kring David Olsons skelett. Om en sekund skulle han förstå hur David Olson egentligen dog.

  Det var då han hörde ljudet av en gråtande baby.

  Inifrån kojan.





  Kapitel 52

  ”Hallå?” ropade sheriffen. ”Det är polisen.”

  Sheriffen väntade för att se om någon i kojan skulle reagera. Det kom inget svar. Bara mera gråt.

  Sheriffen drog sin revolver och fortsatte gå mot kojan. Han ropade i radion efter förstärkning, men det hördes bara brus. Kanske var han för långt ute i skogen för att få någon täckning. Kanske var det de tjocka molnen.

  Eller kanske var det något annat.

  Sheriffen kom fram till trädet. Han tittade ner och såg fotspår från ett barn. De var färska. Det såg ut som om någon just hade varit här. Sheriffen rörde vid trädet. Det kändes inte som bark. Det kändes som … som en babys mjuka hud.


TxText:
  Babyn var inne i kojan. Och grät.

  ”Vem är du där uppe?” begärde han att få veta.

  Det hördes inget svar. Bara en vind. Liksom väsande. Gråten nådde sin kulmen. Hade någon övergett sitt barn där uppe? Han hade sett värre saker än så. Sheriffen tittade på stegen som ledde upp till kojan. Små klossar fastspikade i trädstammen. Han stoppade tillbaka revolvern i hölstret och placerade händerna och fötterna på stegen. Så började han klättra. Babyn skrek.

  Ambrose var hemma med sin flickvän.

  De hörde en baby som grät.

  Någon hade ställt en barnvagn på verandan.

  Det var ingen baby i den.

  Sheriffen stannade. Hans erfarenhet sa honom att han måste klättra upp för stegen för att rädda babyn. Men instinkten sa åt honom att stanna. Han kände sig som en hund som reagerade på en osynlig vissla. Det var vad babygråten var. En hundvissla. En middagsklocka. Ett bakhåll.

  Han visste att det var något som inte stämde.

  Det fanns ondska här.

  Om någon av sheriffens underordnade hade gjort vad han gjorde härnäst, skulle denne ha blivit avskedad. Men sheriffen var inte dum. Han började klättra ner för stegen. Han skulle bort från trädet. Bort från skogen. Bort från hundvisslan, vad det än var för något. Men så hörde han rösten.

  ”Pappa.”

  Det isade i blodet så fort han hörde den.

  Det var flickan med de målade naglarna.

  ”Pappa.”

  Hon lät precis som hon hade gjort den där dagen på sjukhuset. Dagen innan hon dog. Hon rörde vid hans hand med sina små fingrar och log med sina spruckna tänder och kallade honom det där ordet.


TxText:
  ”Pappa.”

  Sheriffen klättrade upp igen. Han nådde till toppen av stegen. Han tittade in genom det lilla fönstret. Kojan var tom. Allt han såg var små fotspår i trägolvet.

  ”Pappa, hjälp.”

  Sheriffen hörde hennes röst strax bakom dörren till kojan. Han drog sin revolver med den ena handen och sträckte sig efter dörrhandtaget med den andra.

  ”Snälla, pappa, hjälp mig.”

  Sheriffen kastade upp dörren.

  Han såg henne sitta gömd i hörnet.

  Flickan med de målade naglarna.

  Hennes tänder var inte krossade. Hennes lilla kropp var inte mosad. Hon var en ängel. Med en nyckel hängande i ett halsband.

  ”Hej, pappa. Du berättade aldrig färdigt sagan. Vill du läsa för mig?” frågade hon och log.

  Sheriffen log och ögonen fylldes med tårar.

  ”Självklart vill jag det, älskling”, sa han.

  ”Kom in då”, sa hon.

  Hon kom gående mot honom. Hon sträckte fram sin lilla hand och hjälpte honom mjukt in i kojan.

  Dörren stängdes bakom honom.

  Sheriffen såg sig omkring. Det var inte längre tomt där. Det såg ut som hennes gamla sjukhusrum. Den lilla flickan med de målade naglarna kröp ner i sin säng. Hon la sig bekvämt till rätta och drog upp täcket till sin lilla haka.

  ”Boken ligger på nattduksbordet”, sa hon.

  När sheriffen såg boken fick han en obehaglig känsla. Han mindes att hennes mamma aldrig läste för henne. Hon lät henne aldrig gå i skolan. Så sagoboken han läste för henne på sjukhuset var den enda bok hon någonsin fick höra. Det var boken han läste ur för henne den kvällen hon dog. Hon somnade innan han hade läst klart den sista berättelsen. Hon fick aldrig höra slutet.


TxText:
  ”Jag vill veta hur den slutar”, sa hon. ”Läs härifrån.”

  Hon pekade på en sida. Sheriffen harklade sig och började läsa.

  ”Men mormor, vilka stora ögon du har!”

  ”Det är för att jag ska kunna se dig bättre.”

  Flickan med de målade naglarna blundade. När sheriffen hade berättat klart märkte han att hon sov. Hon fick inte höra slutet den här gången heller. Sheriffen rörde vid hennes hår och log. Han tände lampan. Sedan såg han på medan hon sov, tills han själv somnade i stolen bredvid henne.

  När sheriffen vaknade hade han inget minne av att kojan hade sett ut som hennes sjukhusrum. Inget minne av att ha läst den där sagan. Han visste inte varför han hade somnat i kojan. Det enda han mindes, och detta vagt, var att flickan med de målade naglarna hade kallat honom för ”pappa”.

  När sheriffen öppnade dörren till kojan tittade han upp. Molnen var borta. Det hade blivit natt. Och månskäran såg ut som ett snett leende. Det kändes som om han hade sovit i kojan i högst en timme.

  Men när han tittade på klockan såg han att den visade 02.17.

  Han gick ner för stegen och hans kängor damp ner på den snöiga marken med ett knaster som lät som brutna benknotor. Han såg sig omkring i gläntan och noterade att hjortarna var borta. Här fanns bara han och månskenet. Han var ensam med sina tankar.

  Varför räddade jag henne inte?

  Han gick tillbaka till Mission Street Woods. Han tittade på stigen och såg hur skogen hade vanskötts genom åren. Gamla rostiga ölburkar. Kondomer. Bongar tillverkade av honungsflaskor och fyllda med kådan från den marijuana som ungarna odlade i föräldrarnas källare. Tillsammans med betydligt värre saker. Saker som drev folk till vansinne. Sådana som hon. Mamman till flickan med de målade naglarna. Saker som fick henne att göra hemska saker mot sin dotter.


TxText:
  Jag borde ha räddat henne.

  Sheriffen stoppade sina frusna händer i fickorna och började gå genom skogen. Kylan bet honom i öronen. Letade sig in i hjärnan. Om grannen hade känt stanken från lägenheten en dag tidigare hade han kunnat rädda flickan. Varför lät inte Gud honom få veta en dag tidigare? Han kände till hundra personer som förtjänade att dö mer än vad flickan med de målade naglarna gjorde. Tusen. En miljon. Sju miljarder. Varför valde Gud att döda henne istället för någon annan? Och så kom svaret till honom. Lugnt och kyligt. Gud hade inte dödat henne istället för någon annan. I slutänden dödar Han alla.

  För att Gud är en mördare, pappa.





  Kapitel 53

  Brady Collins vaknade i sin säng. Hans mamma hade till slut släppt ut honom ur hundkojan. Han hade vaknat med feber tidigare på morgonen och inte kunnat gå till skolan. Hon frågade om han var redo att uppföra sig som en människa och han sa ja. De åt frukost tillsammans hela familjen. Hans pappa klagade på ”den förbannade sheriffen” som hade sinkat byggarbetet i Mission Street Woods, och snart skulle lånen betalas tillbaka. Om bostadsområdet inte blev byggt skulle familjen vara ruinerad. ”Så varför spenderar du så in i helvete mycket pengar, Kathleen?” Medan hans pappa rasade mot den lilla damm som han förväxlade med hela världen, åt Brady upp sin frukost och tillbringade sedan resten av dagen i sängen. Han slog en lång drill som luktade sött som barnmedicin. Sedan gick han tillbaka till sängen och sov genom både lunch och middag. När han till slut vaknade igen badade han i svett. Febern hade gått över, men klådan på armen var värre än någonsin. Brady tittade på klockradion. Datumet verkade stämma. Den 18 december. Men med tiden var det något galet. En timme kan inte ha fler än sextio minuter. Kanske sov han fortfarande. Kanske drömde han fortfarande den där mardrömmen. Den där hans mamma lurade bort honom från gatan och dödade honom medan Konstige Ed stod och skrattade. Brady gick genom hallen bort till föräldrarnas sovrum. De låg och sov. De var så mycket snällare när de sov. På pappas nattduksbord var det fullt av tidningar. På mammas låg en massa inbjudningar och tack-kort. Och så hennes brevöppnare. Den var i äkta silver. Den kostade mycket pengar. Hon hade avskedat den gamla hushållerskan för att hon skulle ha stulit den. Men sedan visade det sig att det var hon själv som hade förlagt den. Och när hon hittade den igen en vecka senare lät hon inte hushållerskan komma tillbaka eftersom hon hade hittat en ny från Mellanöstern som arbetade hårdare för mindre pengar. Desperata människor är villiga att göra det, sa hon till en vän i telefonen. Brady tog upp brevöppnaren. Han tittade på månens reflektion i silvret. Den såg ut som en rad tänder i en leende mun. Brady stoppade den innanför skärpet på sin morgonrock. Sedan ställde han sig på knä och tog sin mammas hand i sin. Klådan på armen började hetta till. Den blev varm och mjuk som hans mammas leende de gånger hon älskade honom. Han la hennes hand på sitt huvud och låtsades att hon klappade honom och sa att han var duktig. Du är en duktig pojke, Brady. Det kändes mycket bättre än i mardrömmarna där hon dödade honom och sa samma sak om och om igen medan Konstige Ed stod och skrattade.


TxText:
  ”Du är en stygg liten hund, Brady. Någon borde sätta dig på plats.”

  02.17

  Konstige Ed tog fram revolvern som han hade gömt under kudden. Han hade just haft en så otäck mardröm: Han och hans vänner var ute på gatan och spelade baseboll med helt nya basebollhandskar. Men bilarna kom körande allt fortare, jagade av hjortarna. Hans mamma sträckte ut sin arm för att få bort dem från gatan, men just som Konstige Ed tog henne i handen hoppade Brady Collins och Jenny Hertzog fram från ingenstans och högg henne med sina knivar. Hennes blod rann ut i gatan och Brady stack ut sin lilla ormtunga och slickade upp blodet som en hund. I samma stund vaknade Konstige Ed. Han badade i svett. Febern hade gått över. Under gårdagen hade han kunnat vända på kudden hur många gånger som helst och ändå känna febern i pannan. Men nu var klådan på armen det enda han kände. Han tittade på revolverns fem tomma kamrar och kliade sig på armen med pipan. Det spelade ingen roll hur mycket han kliade, klådan ville inte försvinna. Och han fortsatte att tänka. På en och samma sak.

  Du behöver mer än en patron, Eddie. Lyssna på mormor.

  Konstige Ed klev ur sängen och gick nerför trappan. Han gick till sin fars arbetsrum, slog sig ner i en bekväm läderfåtölj och lutade sig med örat mot sin pappas kalla vapenskåp i metall. Han började vrida på sifferlåset och prova koder med tre siffror. 1-1-1. 1-1-2. 1-1-3. Han fortsatte hela natten. För kriget var på väg och de goda måste vinna kriget. När dagen började gry avbröt Konstige Ed sitt sökande vid 2-1-6 och gick in till sin mamma som låg och sov i det stora sovrummet. Ensam. Han var så glad för att hon levde. Han höll henne i handen. Klådan spred sig ner genom hans fingrar och över till hennes. Hon öppnade långsamt ögonen. Hon tittade sömnigt på honom och log. ”Hur är det fatt med min Eddie?” frågade hon.


TxText:
  ”Ingen fara, mamma. Jag mår mycket bättre nu”, sa han.

  ”Bra. Jag älskar dig. Jag lämnade en bit kaka åt dig i kylen”, sa hon. Hon klappade honom på huvudet, blundade och fortsatte sova. Konstige Ed väntade tills hon hade svävat långt bort. Sedan kysste han henne på pannan och viskade i hennes öra:

  ”Mamma, vad är koden till pappas vapenskåp?”

  02.17

  Jenny Hertzog stod lutad över sin sovande styvbror. Febern som hade hållit henne hemma från skolan hade nu gått över. Och det enda som återstod var klådan, som letade sig ner till kniven i hennes hand. Hon stirrade på sin styvbror. Så arg han hade blivit när någon tjuvringde på dörrklockan, väckte hans mor och satte stopp för hans eftermiddagsnöje. Månskenet fick hans ansikte att se matt och blekt ut. Finnarna stod ut som stjärnor på himlen. Hon tänkte att lite blodsutgjutelse skulle gynna hans utseende. Hon skulle kunna ta hans blod och sätta lite färg på kinderna, så att han såg ut som hororna i filmerna han brukade se på sin dator. Eller som en clown. Hon tog kniven och tryckte den försiktigt mot hans handflata. Han vred sig lite i sängen, men utan att vakna. Jenny blundade och pressade klådan ner för armen, genom kniven och in i hans hud. Medan klådan åt sig in i styvbroderns smutsiga hand tänkte hon på den vackra dröm hon hade haft. Hennes mamma levde fortfarande. Och hennes pappa hade aldrig gift sig med den där hemska kvinnan med sin ännu hemskare son. I drömmen såg Jenny sin mamma springa över gräsmattan bakom huset. Hon jagade Christopher, sprang efter honom med en liten pojke som husdjur, men Christopher var för snabb och försvann bort på gatan. Jennys mamma fortsatte jaga honom, men kom inte ikapp. Så hon kom tillbaka till Jennys trädgård. Hon klättrade upp för husväggen, som var täckt med murgröna, och in i Jennys rum. Hon luktade så gott. Som Chanel No. 5. Hon höll Jenny i sin famn och lyssnade på när Jenny berättade om skolan och sin dansträning. Sedan sa hon åt Jenny att inte hugga ihjäl sin styvbror Scott. För ett krig var på väg. Och deras sida skulle behöva alla soldater som fanns att tillgå. Jenny frågade om hon fick döda Scott när kriget väl var över. Jennys mamma förklarade att det inte skulle bli nödvändigt. Allt hon behövde göra var att titta upp mot månen som stirrade tillbaka på jorden och be en liten bön.


TxText:
  ”Spola bort honom, Gud. Spola bort honom i en flod. En flod.”

  02.17

  Mrs Henderson tittade upp på klockan där hon stod i sitt varma kök. Mr Henderson hade äntligen kommit hem. Utan någon förklaring. Eller ursäkt. Men han var i alla fall hemma. Så hon tillagade hans favoriträtt, som hon hade gjort minst tusen gånger under de senaste femtio åren. Han märkte det inte ens. Brydde sig inte. Mrs Henderson frågade sin man om han visste vilken dag det var idag. Hon avvaktade i hopp om att han skulle minnas hur han lyft slöjan från hennes vackra unga ansikte. Hur hennes röda hår hade svallat över hennes axlar under bröllopsnatten. Hon avvaktade i hopp om att han skulle minnas att det var deras bröllopsdag. Men det gjorde han inte.

  För han älskar dig inte längre.

  Mrs Henderson försökte kyssa sin man som om det var deras bröllopsnatt, men han puttade bort henne. Mrs Henderson började gråta när han sa att han inte ville kyssa henne mer. Hon hade kysst sin man för sista gången, och eftersom hon inte hade vetat när det var den sista kyssen hade hon heller inte kunnat njuta av den. Hon hade skänkt honom femtio år. Mrs Henderson gick bort till köksbänken. Hon speglade sig i fönsterrutan. Nu var hon inte bara ful längre. Hon var osynlig. Hennes make hade lagt beslag på hennes ungdom och avskydde det ormskinn som nu återstod. Det här var hennes sista år som lärare. När skolåret var slut skulle ingenting återstå. Ingen skola. Inget jobb. Ingen make. Inga barn. Då skulle dessa väggar vara allt hon hade. Hon började klia sig i huvudet. Herregud, det ville inte sluta klia. Varför ville det inte sluta klia?


TxText:
  Mrs Henderson ställde sig bakom sin man. Hon väntade för att se om han skulle vända sig om. Om han skulle säga något. Men han fortsatte att äta som om ingenting hade hänt. Han gjorde sina små hummande läten medan han tuggade. Herregud, det där tuggandet. Det där förbaskade tuggandet. Det där hummandet han gjorde medan han åt sin favoriträtt. Mindes han inte att hon hade fått fråga sin mamma hur man tillagade den rätten? Mindes han inte att den där vackra unga kvinnan med det förtjusande röda håret hade jobbat häcken av sig för att fullända den där rätten som han nu satt och slafsade i sig som en hund? Trodde han att männen som han rände runt med skulle lära sig att tillaga den rätten åt honom?

  Det är bäst för dig att du vänder dig om. Det är bäst för dig att du frågar hur jag mår.

  Mr Henderson vände sig inte om. Mrs Henderson tänkte så intensivt att det förvånade henne att han inte kunde höra henne.

  Om du tar upp den där tidningen så ska jag tvinga dig att minnas när du lyfte slöjan från mitt ansikte.

  Mr Henderson tog upp tidningen.

  Okej, nu har du tagit upp tidningen. Låt oss se hur det går för Steelers medan din fru står bakom dig och gråter. Men vet du vad? Din fru har just slutat gråta. Märkte du att jag slutade gråta? Har du någon aning om vad som pågår bakom dig? Tror du att din lilla tystlåtna fru står där och tigger om de brödsmulor som du kallar kärlek? Vänd dig om och du ska få se vem din tystlåtna fru egentligen är. Vänd dig om och du ska få veta att jag inte är osynlig. Att jag är EN FÖRBANNAT VACKER KVINNA SOM FÖRTJÄNAR DIN FÖRBANNADE RESPEKT.


TxText:
  ”Älskling?” viskade mrs Henderson mjukt.

  ”Vad är det nu då?” stönade hennes man.

  Sedan vände han sig om och då stack hon kökskniven rakt genom halsen på honom.





  Kapitel 54

  Mary Katherine vaknade kallsvettig. Hennes feber hade gått över, men det kändes inte bra i kroppen. Faktum är att det kändes ännu sämre än tidigare. Hon var uppsvälld. Det värkte i lederna. Brösten ömmade. Klådan på armen drev henne till vansinne. Och hon kände sig lite illamående. Det berodde förmodligen på att hon hade stannat i sängen hela dagen och sovit utan att äta något.

  Eller också berodde det på drömmen.

  I drömmen var det tre dagar tidigare. Och ingen av de där hemska sakerna hade inträffat än. Hon var barnvakt åt Christopher. Hon hittade honom i kojan. Hon gick hem. Men när de syndiga tankarna kom den här gången, var det inte sheriffen hon fantiserade om. Och hon tog inte Dougs vidriga sak i munnen. Hon vaknade inte i kojan utan något minne av hur hon hade hamnat där. Hon kom inte hem klockan åtta på morgonen och fann sina föräldrar kokande av ilska i vardagsrummet. Och hon behövde inte sitta två dagar och skriva prov med trettionio graders feber efter att ha tillbringat en natt i en iskall trädkoja. I drömmen hade inget av det där hänt.

  För Jungfru Maria hade hindrat henne.

  I drömmen var Mary Katherine tillbaka i sitt rum. När de syndiga tankarna kom hörde hon en knackning på fönstret. Hon tittade ut och fick se en kvinna sväva i luften utanför.


TxText:
  ”Snälla, Mary Katherine, släpp in mig”, viskade kvinnan.

  ”Hur vet du vad jag heter?”

  ”Därför att dina föräldrar döpte dig efter mig”, sa kvinnan.

  ”Jag trodde att jag var döpt efter Jungfru Maria.”

  Kvinnan sa ingenting. Hon bara log och väntade på att polletten skulle trilla ner. Mary Katherine studerade hennes ansikte. Kvinnan såg inte ut som en ängel. Hon såg inte ut som på målningarna och statyerna som Mary Katherine hade sett i kyrkor under hela sitt liv. Hon hade inget smink. Hennes hår låg inte perfekt. Hon var en enkel kvinna. Fattig, men värdig. Med smuts på kläderna efter att ha fött barn i en krubba. Hon var på riktigt.

  ”Snälla, Mary Katherine, öppna fönstret”, viskade kvinnan.

  Mary Katherine gick bort till fönstret och lyfte försiktigt av haspen. När fönstret öppnades drog den iskalla decemberluften in över hennes vita bomullsnattlinne. Kylan gav henne gåshud över hela kroppen.

  ”Tack. Det är så kallt där ute. Och ingen ville hjälpa mig”, viskade kvinnan.

  Kvinnan slog sig darrande ner i Mary Katherines vita korgstol. Mary Katherine tog sin extra filt från fotänden av sängen och gav den till henne. Kvinnan tog Mary Katherines händer. Hon var iskall, men en varm pirrande känsla kom från hennes fingrar.

  ”Vad gör du här?” frågade Mary Katherine.

  ”Jag är här för att rädda dig, Mary Katherine”, sa kvinnan.

  ”Från vad?”

  ”Från helvetet, såklart.”

  ”Ja, tack. Hur kan jag förhindra att jag hamnar i helvetet?” frågade Mary Katherine.

  Kvinnan log och öppnade munnen. Men när hon talade kom det inga ord. Det enda som hördes var ljudet av en gråtande baby.


TxText:
  I samma stund vaknade hon.

  Mary Katherine satte sig upp i sängen. För ett ögonblick hade hon bara drömmen i tankarna. Men snart strömmade minnena tillbaka av allt som hon hade gjort. Hennes hemska tankar på sex. Dougs sak i munnen. Att hon hade vaknat i trädkojan och skyndat hem till sina föräldrar, som varit mer besvikna på henne än någonsin tidigare. Mary Katherine var het av skam i ansiktet. Det kändes som om klumpen i magen aldrig skulle försvinna.

  Det kändes som om hon skulle kräkas.

  Mary Katherine rusade in i badrummet. Hon fällde upp locket till toalettstolen och ställde sig på knä framför den som inför ett altare. Hon försökte kräkas, men det kom bara galla. Det fanns ingen mat i hennes mage. Klumpen var allt som fanns där. Efter en stund släppte illamåendet.

  Men smaken dröjde sig kvar.

  Mary Katherine tog ut munvattnet ur medicinskåpet. Hon fyllde locket upp till kanten med den blå vätskan och fyllde munnen med den på samma sätt som hennes irländska morfar gjorde med sin whisky sour på julen. Munvattnet låg i munnen som ett kallt blått hav.

  Men så började den hetta till.

  Hettan låg över tungan som klådan över hennes arm. Ögonen tårades medan sekunder blev till minuter, men hon ville inte sluta. Hon kunde inte sluta. Munvattnet brände som eld i helvetet, men hon vågade inte spotta ut det. Hon höll bara kvar det i munnen och bad Gud att bränna bort alltsammans. Bränna bort smaken från tungan så som tiden brände bort somliga minnen.


TxText:
  Få mig att glömma.

  Gör mig till barn igen.

  Få mig att glömma känslan av Dougs sak i munnen.

  Få mig att glömma att jag tyckte om det.

  Till slut vann köttet och hon spottade ut vätskan, flämtande av smärta. Hon lämnade badrummet och gick genom hallen bort till föräldrarnas sovrum. Hon tittade på dem där de låg och sov i sin dubbelsäng. Hon ville inget hellre än att krypa ner mellan dem som hon brukade göra när hon var liten. Hon satte sig på knä framför sin far och tog hans hand. Hon blundade och bad om hans förlåtelse. Klådan spred sig genom hennes fingrar till faderns hand. Han rörde sig lite grand, rullade sedan över på sidan och började snarka.

  Hon ägnade resten av natten åt att skriva sin uppsats till Notre Dame om Jesus moder, jungfru Maria. Hon tänkte att om hon kom in på Notre Dame så skulle hennes föräldrar förlåta henne.

  På morgonen kom hennes mamma ner och gjorde frukost. Mary Katherine försökte starta en konversation med henne, men hon var för besviken för att vilja prata. Det enda hon sa till Mary Katherine var att hon hade tillåtelse att gå till skolan och att göra volontärarbete på Shady Pines. Sedan var det raka vägen hem som gällde.

  ”Inga vänner. Ingen Doug. Inget annat än hem.”

  ”Ja, mamma. Förlåt”, sa Mary Katherine. ”Var är pappa?”

  ”Han är kvar i sängen. Han mår inte så bra idag”, sa hennes mamma.

  Mary Katherine tog bussen till skolan. Hon tittade upp mot himlen och såg de vackra molnen sväva ovanför henne. Plötsligt kom hon att tänka på ett rim som mrs Radcliffe lärde ut i bibelskolan.


TxText:
  Molnen gav oss regn.

  Gud, en syndaflod.

  Maria gav sin son.

  Jesus gav sitt blod.

  När hon kom till skolan stod Doug utanför och väntade på henne. Han var den siste hon ville prata med just nu. Blotta åsynen av honom fick henne att vilja kräkas. Så hon smög runt till sidoingången för att undvika honom och väntade sedan under trappan i tio minuter medan alla passerade ovanför henne.

  När skolklockan ringde sprang Mary Katherine genom korridoren. Hon var sen till sin första lektion. Hon hade varit så uppslukad av sitt eget liv de senaste tre dagarna att hon helt hade glömt bort att hennes examensprov i historia var idag. Det var det sista examensprovet innan julhelgen. Hon behövde ett toppresultat för att få högsta betyg i alla ämnen. Hon behövde ett toppresultat för att komma in på Notre Dame. Hon behövde komma in på Notre Dame för att få sina föräldrars förlåtelse.

  Mary Katherine försökte fokusera på provet, men det enda hon kunde tänka på var hur det värkte i hela kroppen. Klådan på armen var outhärdlig. Och hon kunde inte förstå varför hon hade så ont i brösten. Var det något som alla tjejer fick efter att ha haft oralsex? Hon var osäker. Men hon vågade inte kolla upp det på internet eftersom hennes föräldrar övervakade hennes sökhistorik. Och inte heller kunde hon använda bibliotekets dator, för styrelsen hade full koll på den efter att några killar hade blivit påkomna med att ladda ner porr i fjol. Hon önskade att det fanns en kurator hon kunde fråga, men kuratorer var för tjejer med problem eller dåligt rykte. Sådana som Debbie Dunham. Mary Katherine hade aldrig haft några problem. Inte förrän nu.


TxText:
  Det kändes återigen som om hon skulle kräkas.

  Hon tog sig igenom provet och skoldagen genom att hoppa över lunchen och genom att vifta bort Dougs alla meddelanden som flugor. Efter skolan kom hon hem till en kylig tystnad. Det enda hennes föräldrar sa till henne var att de skulle gå till kyrkan.

  ”Följer du med oss eller vill du hellre ruttna i helvetet?” frågade hennes pappa.

  Mary Katherine var tyst hela vägen till kyrkan. Sedan satt hon plikttroget på den hårda kyrkbänken trots det fysiska illamåendet. Hon förstod inte varför fader Tom höll gudstjänst på en torsdagskväll, men vågade inte heller fråga om det. Hon hade kommit till den här byggnaden femtiotvå söndagar (plus julaftnar och juldagar och långfredagar och askonsdagar och bibelskolekvällar) vartenda år sedan hon föddes. Och ändå, insåg hon nu, hade hon aldrig riktigt sett människorna som kom hit medan alla andra satt skönt i sina hem. Hon hade inte ens känt till deras existens. Men nu satt de där. En del av dem var klädda som hemlösa människor. En del av dem trätte med varandra. En del verkade lite galna. Eller lite sjuka. Så Mary Katherine var särskilt uppmärksam på fader Toms predikan. När han bad församlingen att be för Mellanösterns flyktingar innan ännu ett nytt krig bröt ut, stängde Mary Katherine av alla distraherande tankar på Notre Dame, Doug och hennes föräldrar och bad om frälsning åt alla de där stackars människorna.

  När de övergick till trosbekännelsen såg hon mrs Radcliffe komma gående med kollekten. Mary Katherine mindes alla de där dagarna i bibelskolan. Mrs Radcliffe sa alltid till hennes föräldrar att hon var en väldigt duktig elev. En duktig liten flicka. Hon ville vara den flickan igen. Flickan i vit klänning som tog emot nattvarden för första gången. Flickan som lärde sig av mrs Radcliffe att oblaten var Jesu kropp och att vinet var hans blod. Den lilla flickan som sa åt pojkarna att sluta reta mrs Radcliffe efter att hennes stora tuttar hade strukit emot den svarta tavlan och hon fått två perfekta vita kalkprickar som såg ut som framlyktor på blusen.


TxText:
  När mrs Radcliffe kom med kollekten till Mary Katherines rad gav hon alla pengar hon hade.

  ”Tack för att du lärde mig om Gud, mrs Radcliffe”, sa hon och log.

  Mrs Radcliffe log inte tillbaka.

  Hon bara kliade sig på armen.

  Nattvarden inleddes. Fader Tom läste Herrens bön med församlingen. Mary Katherine reste sig tillsammans med sina föräldrar för att ta emot nattvarden. Plötsligt fick hon en fruktansvärd känsla i maggropen. Hon kom längst fram i kön. Hon stod framför fader Tom med uppvända handflator.

  ”Kristi kropp”, sa han.

  Mary Katherine förde oblaten till sin mun. Hon gjorde korstecknet och tuggade oblaten som hon hade gjort minst femtiotvå gånger om året sedan hon var sju. Men den här gången smakade den inte frigolit.

  Den smakade kött.

  Mary Katherine slutade tugga. Hon tittade upp och såg att hennes föräldrar stirrade på henne. Hon ville spotta ut oblaten men vågade inte. Hon gick vidare till mrs Radcliffe, som höll i vinbägaren. Mary Katherine tog normalt inte vinet, men hon var tvungen att göra sig av med smaken i sin mun. Mrs Radcliffe räckte henne bägaren. Mary Katherine gjorde korstecken och drack av vinet. Men det smakade inte som vin.

  Det smakade som blod.

  Mary Katherine tvingade fram ett leende, gjorde korstecken ännu en gång och sprang sedan ut till toaletten. Hon ställde sig framför handfatet och spottade ut köttet och blodet. Men när hon tittade ner i handfatet såg hon bara oblat och vin.

  Plötsligt kände hon att maten ville komma upp. Hon rusade till handikappbåset. Det var alltid renast där. Hon ställde sig på knä och kastade upp omeletten hon hade ätit till middag. Hon satt kvar en stund för att hämta andan. Sedan spolade hon och gick tillbaka till handfatet.


TxText:
  Hon tog en grov pappershandduk och torkade av det tunna lager svett som hade brutit ut i hennes panna. Sedan rotade hon i handväskan efter minttabletter att ta bort den vidriga smaken i munnen med. Hon hittade inga minttabletter, däremot en ensam tampong i botten av väskan.

  Det var då hon insåg att mensen var försenad.

  Mary Katherine frös till is. Hon tänkte på värken i sin kropp. Sina ömma bröst. Det hemska illamående hon hade känt hela morgonen. Klumpen i magen. Om hon inte visste bättre hade hon trott att hon var gravid. Först blev hon livrädd av tanken, men snart lugnade hon ner sig. Inte kunde hon vara gravid. Det var omöjligt.

  Hon var ju trots allt oskuld.

  Och en oskuld kan inte vara gravid.

  Det vet ju alla.





  Kapitel 55

  Vinden ylade utanför. Lamporna började släckas. Och det var snart dags för de gamla att sova. Ambrose hade läst i sin brors dagbok varenda minut sedan han hittade den. Många gånger ville han sluta, men det tillät han inte sig själv. Ögonen kunde hantera all denna information, men hjärtat var det värre med. Det var mer än bara skuld och sorg han kände. De känslorna hade han levt med i femtio år. Det var dagboken som sådan. Allting med den påminde honom om David. Den luktade som honom. Kändes som honom. Och så var det förstås den där handstilen.

  Den såg ut som väggklottret på ett mentalsjukhus.

  De flesta ungars handstil ser ut som kråkfötter, men när David tappade förståndet blev hans handstil hemskare än någon annans. Han skrev i den konstigaste kombination av versaler, gemener, skrivstil och textning som Ambrose någonsin hade sett. Allting var lite skevt. Precis som med David själv. Ambrose hade trott att han skulle läsa ut dagboken på ett par timmar. Men nu hade han läst i den i två dagar och inte ens kommit halvvägs. Varenda sida var så späckad med skisser, teckningar och hieroglyfer att meningarna inte kunde läsas.


TxText:
  De måste grävas fram.

  Men om det fanns en ledtråd där någonstans så skulle han hitta den. Ambrose gned sina trötta ögon och slog upp dagboken igen. Lädret knakade. Han fortsatte att läsa.

  Den 1 april

  Ambrose sa att han inte hade tid att komma till skogen idag, men det är okej. Han är med i skolans basebollag och har viktiga saker att göra.

  Jag önskar bara att jag fick visa honom insidan av min koja. Det har tagit så lång tid att bygga den på egen hand. Men kanske är det just det som gör den så speciell. När man går in där kan man vandra omkring i stan. Men det är inte riktigt samma stad. Det är en kopia av den. Folk tror att de är ensamma, men det är de inte. De har osynliga människor hos sig hela tiden. En del är mycket snälla. En del är mycket elaka. Men ingen av dem kan se mig, så det är ingen fara. I dagsljus är jag osynlig som Wonder Womans flygplan. Så jag är säker fram till skymningen. Först då kan kvinnan med de brända fötterna hitta mig. Hon gör alltid det där hemska väsande ljudet. Jag önskar bara att Ambrose kunde komma och se alltsammans med egna ögon.



  Den 13 april

  Jag håller på att bli en superhjälte. På den osynliga sidan kan jag hoppa riktigt högt om jag koncentrerar mig ordentligt. Men när jag lämnar den känner jag mig plötsligt sjuk. Idag vaknade jag med en rejäl huvudvärk. Jag trodde att jag hade blivit av med huvudvärken, men så var det inte, och nu har jag dessutom feber. Mamma börjar bli orolig, men jag kan inte berätta för henne vad som pågår för jag tror att kvinnan med de brända fötterna håller ögonen på mig. Så istället låtsades jag att det var okej. Men jag vet inte om det är okej. Jag börjar bli rädd.


TxText:
  Den 23 april

  Jag har svårt att sova, för jag är så sjuk. Och jag är rädd för mardrömmarna. Länge trodde jag att de var mina, men nu tror jag att jag drömmer hela stadens mardrömmar på en och samma gång. Folk drömmer de mest fruktansvärda saker. Alla är så olyckliga. Kvinnan med de brända fötterna hittar mig alltid. Jag är rädd för att somna i natt.



  Den 3 maj

  Hjortarna tittar på mig igen. De arbetar för kvinnan med de brända fötterna. Det vet jag. Jag vill berätta sanningen för Ambrose, så att han kan hjälpa mig. Men jag vet att jag låter galen. Och jag vet att hon lyssnar. Jag vill rymma, men jag kan inte lämna Ambrose.



  Den 9 maj

  Jag vill inte sova mer. Mardrömmarna är så hemska att jag ser dem när jag är vaken. Jag vet inte hur många jag har haft vid det här laget. Men flera per natt, i alla fall, för jag vaknar av dem hela tiden. De är olika varje gång, men de slutar alltid likadant. Med att någon försöker döda mig. Oftast är det kvinnan med de brända fötterna. Men ibland är det någon annan som ska göra det åt henne. I natt hade jag den värsta någonsin. Jag gick på gatan, för där kan hon inte gå utan att bränna sina fötter. Då låtsades hon vara min mamma, för att locka över mig till gräset. Och när jag inte gick till gräset skickade hon ut Ambrose på gatan med en kniv. Jag kunde inte resa mig. Den väsande kvinnan fick Ambrose att hugga mig med kniven. Det var så verkligt att när jag vaknade blev jag tvungen att ta fram basebollhandsken som Ambrose köpte till mig i julklapp för att påminna mig om att han fortfarande tycker om mig. Jag sov med handsken hela natten och i morse frågade jag Ambrose om han ville kasta boll. Han sa ja! Vi kastade boll i hela fem minuter! Sedan sa han att han måste koncentrera sig på sitt prov, men att vi skulle spela mer till sommaren. Det skulle vara så underbart. Det är viktigt att ha saker att se fram emot.


TxText:
  Ambrose stängde igen dagboken. Han ville fortsätta att läsa, men starren gjorde det omöjligt. Han blundade för att bli av med svedan och få tillbaka fukten. I mörkret kunde han höra världen omkring sig. Vinden ruskade grenarna. Kvinnan i rummet mittemot hostade. Elementet surrade. I övrigt var det kusligt tyst på Shady Pines. Det påminde Ambrose om att sitta i ett skyttevärn. Tystnaden var förrädisk. Den var bara lugnet före stormen som kommer.

  Ambrose öppnade ögonen och tittade på Davids gamla basebollhandske som låg på nattduksbordet. Plötsligt kände han sig mycket rädd och ville inte vara ensam. Han reste sig på sina ledbrutna knän och gick ut ur rummet med sin brors dagbok i handen.

  När han kom ut i sällskapsrummet intog han sin vanliga plats intill den öppna spisen. Han satt i den stora fåtöljen och tittade på de gamla ansiktena runt omkring honom i rummet. Mr Wilcox och mr Russell spelade schack. Mrs Haggerty stickade strumpor till sitt barnbarns första jul. Några gamla nuckor satt och såg på en skräpig dokusåpa.

  Ambrose tog fram ett förstoringsglas och slog upp dagboken. Ögonen sved, men en sida till måste de bara klara av. Han kisade genom starren och ansträngde sig för att tyda sin brors spöklika handstil.

  Den 20 maj

  Jag vet just nu inte om jag sover eller är vaken. Jag har så ont i huvudet. Min familj tror att jag äter flingor om morgnarna, men det är egentligen en skål med huvudvärkstabletter som jag har dränkt i mjölk för att de inte ska märka skillnaden när jag tuggar. Fast det hjälper inte ändå. Jag har ont hela tiden. Jag skäms så mycket. Igår var jag så ledsen att jag ville dö. Så jag gick in i kojan, gick ut till mitten av gläntan och inväntade natten. Jag visste att kvinnan med de brända fötterna skulle kunna se mig när det blev mörkt och kunna döda mig en gång för alla. Men strax före solnedgången dök en man upp från ingenstans och räddade mig. Han förde mig tillbaka till kojan just som kvinnan med de brända fötterna skulle anfalla mig. Det blev istället honom hon kastade sig över.


TxText:
  Den 21 maj

  Jag gick tillbaka till kojan och letade efter mannen som räddade mig. Jag hittade honom vid ån där han stod och rengjorde såren på sina händer. Han såg ut att ha tagit emot tusen piskrapp. Jag var så lättad över att träffa någon som ville prata med mig. Han sa att han förstod varför jag blev ledsen igår, men att jag måste vara stark. Han sa att han var soldat, att han hade lovat sin far att skydda oss alla från henne och att han aldrig skulle ge upp. Så inte heller jag fick ge upp. Jag frågade vad han visste om kvinnan med de brända fötterna. Han sa att hon styr över den osynliga världen.



  Den 22 maj

  Hon har börjat sjösätta sin plan. Ingen på den synliga sidan kan se det, men det pågår ändå. Jag försökte hjälpa dem att se saker som de verkligen är, men barnen tror att jag är galen. Jag promenerade hem från skolan för att jag inte ville att de skulle reta mig mer på bussen. Jag gick genom kojan till den osynliga sidan. Jag såg en kvinna som stod och skrek åt sin son på verandan. Hon slog honom riktigt hårt. Hon visste inte att den väsande kvinnan med de brända fötterna styrde hennes arm och viskade saker i hennes öra.



  Den 1 juni

  Det sprider sig överallt. Soldaten och jag har försökt skydda människor från den osynliga sidan, men det fungerar inte. Den väsande kvinnan är så mycket starkare än vi. Hon blir starkare för varje dag som går. Det är som det där jag hörde på NO-lektionen. Läraren sa att om man lägger en groda i kokande vatten så vet den att den ska hoppa ut. Men om man istället lägger den i kallt vatten och sakta vrider upp värmen, märker den inget förrän det redan är för sent. Och då kokas den ihjäl. Just nu tror stadens alla invånare att de har drabbats av ett influensavirus, men i själva verket är det något mycket värre. Jag skulle be Ambrose att hjälpa mig, men jag vet att till och med Ambrose innerst inne tror att jag är galen. Och jag hoppas verkligen att han har rätt. Jag hoppas verkligen att jag är ett psyko som går ut i skogen och pratar med sig själv. För om det här är på riktigt befinner sig världen just nu i en kastrull med kallt vatten som är på väg att bli allt varmare. Och jag är den ende på jorden som kan förhindra det.


TxText:
  ”Kan någon komma?” ropade en röst.

  Ambrose stängde igen boken och tittade upp i sällskapsrummet. Han såg mrs Haggerty sluta sticka sin dotterdotters julstrumpor för att sätta handen mot pannan och känna efter om hon hade feber. Sköterskan kom rusande.

  ”Vad är det, mrs Haggerty?”

  ”Jag har fått influensan.”

  ”Okej. Då går vi till sängen, kära ni.”

  Ambrose såg sig omkring i sällskapsrummet. Mr Wilcox och mr Russell luftade sina tröjor och bad om att någon skulle sänka värmen. Mrs Webb kliade sig på halsen som var täckt av ett tunt lager svett som såg ut som matolja i en stekpanna. Ambrose hörde en av de gamla nuckorna hosta medan de tittade på sin skräpiga dokusåpa. Klagomålen och önskemål om vatten och värktabletter och kalla tvättlappar spred sig genom rummet.

  Folk höll på att bli sjuka.

  Med undantag för mrs Collins mamma.

  Hon stirrade rakt på Ambrose från sin rullstol. Ambrose kände hur rummet blev kallt runt omkring honom. En vindpust kittlade i nackhåren. Som en viskning.

  ”Den där kvinnan står bredvid dig och viskar i ditt öra”, sa hon. ”Kan du höra henne?”

  ”Vad säger hon, mrs Keizer?”

  Mrs Keizer log som Cheshirekatten och rullade gnisslande iväg genom korridoren. Gnissel, gnissel.

  ”Döden kommer. Döden är här. Vi ska dö på juldagen.”





  Kapitel 56

  Julspelet skulle vara fantastiskt.

  Det var vad alla hade sagt till Christophers mamma. Julspelet var en stolt tradition mellan Shady Pines och Mill Groves grundskola och hade sedan länge officiellt fått döpas om till Vinterspelet av rättsliga skäl. Den sista fredagen innan jul skickade Mill Groves grundskola alltid sina elever till äldreboendet för att sjunga ”vintersånger” (det vill säga julsånger) och baka kakor åt de gamla. Sedan delade de gamla ut olika priser till barnen för att de deltagit i Ballongderbyt. Regeln var att den vars ballong hade färdats längst vid tidpunkten för Julspelet fick förstapriset, men att alla barnen fick något litet tröstpris. Alla visste att priserna egentligen var julklappar och chanukkapresenter, men Ballongderbyt användes som en ursäkt för att komma runt separationen mellan kyrka och stat.


TxText:
  ”Det är ju som att hålla Gud utanför 'gudars skymning'!” brukade sköterskorna skämta.

  Oavsett vilken sida de stod på älskade de gamla människorna Julspelet eftersom det innebar omväxling från sällskapsspel och tevetittande. Barnen älskade det för att de slapp gå i skolan den dagen. Men ingen älskade det så mycket som personalen, som i några få sällsamma timmar slapp höra på gamlingarnas klagomål.

  Det är inte många situationer i livet som gynnar tre grupper i samhället.

  Det här var en utmärkt sådan för Mill Grove.

  ”Har du hört vad som hänt, mrs Reese?” frågade en av sköterskorna, som talade med brytning.

  ”Vadå?”

  ”Mrs Collins … ringa sjuk i influensa. Inte komma hela dagen. Ett mirakel!”

  Under resten av morgonen och förmiddagen var alla på Shady Pines lika entusiastiska inför Julspelet som barn är kvällen före jul. Christophers mamma gjorde sitt bästa för att delta i den festliga stämningen. Eftersom det var hennes sons sista skoldag före ”vinterlovet” planerade hon att fly iväg med honom efter Julspelet och ta med honom på vilken biofilm han än ville se – hennes goda smak fick kvitta. Sedan skulle hon ägna hela helgen åt att pynta deras alldeles egna hem inför julen.

  Men hon kunde inte skaka av sig den.

  Sin olustkänsla.

  ”Hej, mrs Reese.”

  Christophers mamma vände sig om och såg Mary Katherine komma in genom dörren. Flickan såg rädd ut. Det var inget nytt, förstås. Stackars Mary Katherine var så lättskrämd, så skuldmedveten, så ofattbart katolsk att hon ibland läste Herrens bön inför efterrätten som om hon trodde att bordsbönen hon läst före middagen inte skulle vara tillräcklig. Men den här gången var det värre än normalt. Den här gången såg hon helt likblek ut.


TxText:
  ”Är allt som det ska, kära vän?” frågade Christophers mamma.

  ”Jadå, jag mår bra”, sa flickan.

  Men inte mådde hon bra. Stackarn såg ut som om hon skulle brista i gråt.

  ”Är det säkert? Du kan prata med mig.”

  ”Ja, det är säkert. Jag är bara lite dålig i magen, det är allt.”

  ”Gå hem då. Du har ju redan fått ditt intyg. Du behöver inte arbeta mer. Ingen skulle döma dig, förstår du väl?”

  ”Jo, det skulle de”, sa hon.

  Mary Katherine nickade ett snabbt adjö och gled in på mrs Keizers rum för att börja sitt pass. Christophers mamma hade följt efter om hon inte hade distraherats av ljudet från sällskapsrummet.

  ”De har kommit! Barnen har kommit!” ropade rösterna.

  Upphetsningen spred sig i rummet medan skolbussarna svängde in på parkeringen. Snart öppnades dörrarna och lärarna gjorde sitt bästa för att få barnen att ställa sig på led. Christophers mamma letade instinktivt efter de barn hon kände, men kunde inte hitta dem i havet av stickade toppluvor och Steelersmössor.

  Den första personen som kom in genom dörren var ms Lasko. Christophers mamma hade bara träffat henne inne hos rektorn efter att Christopher hade slagits med Brady Collins. Det var bara några dagar sedan och hon mindes att ms Lasko hade sett frisk och pigg och rosenkindad ut.

  Skillnaden var chockerande.

  Ms Lasko var blek och tärd. Påsarna under ögonen var så svarta att det såg ut som om hon hade blivit slagen. Hon var så utmattad att Christophers mamma tänkte att hon nog inte hade sovit sedan den där dagen inne hos rektorn. Hon såg lika trött ut som …


TxText:
  Som Christopher.

  ”Är allt som det ska, ms Lasko?” frågade Christophers mamma.

  ”Ja, tack, mrs Reese. Jag mår bra. Lite huvudvärk bara.”

  Då la Christophers mamma märke till en annan sak. Ms Lasko luktade som en sjuttis vodka kamouflerad av munskölj med mintsmak. Christophers mamma var väl bekant med den lukten. Hon hade växt upp med den. Den där lukten hade läst godnattsagor för henne. Och spöat skiten ur henne varje gång hon spillde ut något.

  Christophers mamma var på god väg att berätta för de andra lärarna att hennes sons klassföreståndarinna var full som en kastrull.

  Det var bara det att ms Lasko inte var full.

  Hon var inte ens lullig.

  Hon såg ut som någon med abstinensbesvär.

  Ms Lasko vände sig till barnen som stormade in på äldreboendet. Hon slog ihop handflatorna för att fånga deras uppmärksamhet.

  ”Okej, barn”, sa hon. ”Nu går vi in i sällskapsrummet.”

  Christophers mamma såg på barnen som kom traskande upp på verandan. Till slut hittade hon Christopher och hans vänner i havet av vintermössor. Pojkarna uppförde sig som soldater. Konstige Ed flankerade Christopher, tittade omkring dem för att förvissa sig om att kusten var klar. Mike höll sig någon meter bakom för att se att ingen smög på dem. Matt gick längst fram som en spejare.

  Pojkarna lekte armé.

  Och Christopher var kungen.

  Christophers mamma såg Matt gå först in i sällskapsrummet för att försäkra sig om att allting var som det skulle. Sedan nickade han till Konstige Ed, som eskorterade Christopher in i äldreboendet. Mike vände sig om och överblickade hela omgivningen. Hon hade sett sheriffen göra likadant på deras första träff. Hon hade bevittnat den där instinkten att försäkra sig om att kusten var klar.


TxText:
  Men aldrig hos en sjuåring.

  Mikes blick lyckades till slut lokalisera fienden. Brady Collins och Jenny Hertzog såg på Christopher och viskade sedan något till sina vänner. Christophers mamma skulle normalt ha lett åt deras upptåg, men båda sidor tog det på så stort allvar att hon blev orolig.

  Det kändes inte som en lek.

  Det kändes som ett krig.

  I sällskapsrummet satte sig ms Lasko framför det gamla pianot och började värma upp händerna genom att spela skalor. Då och då avbröt hon sig för att klia sig på armen. Först tänkte Christophers mamma att det bara var ännu ett abstinenssymptom.

  Men så såg hon att Konstige Ed kliade sig på armen han också.

  Och Matt. Och Mike.

  Alla utom Christopher.

  Christophers mamma märkte att även Brady och Jenny kliade sig på armen. Och en del av deras vänner. Och ett par av lärarna. Hon hade sett sjukdomar och utslag spridas på skolor förut. Men det här var löjligt.

  ”Hej, pojkar. Hur mår ni?” frågade hon.

  ”Bra, mrs Reese. Utmärkt”, sa Mike.

  ”Är det säkert? Du kliar dig mycket på armen”, sa hon.

  ”Ja, jag antar att jag och Matt har kommit emot någon brännässla eller något.” Han ryckte på axlarna.

  I december? tänkte hon, men sa inget. Istället kände hon på hans panna.

  ”Men du är ju stekhet. Vill ni att jag ringer era mammor?”

  ”Nej, de är väldigt sjuka. Det är bättre att vi är här.”

  ”Min mamma också”, sa Konstige Ed.

  Normalt skulle Christophers mamma ha trott att det gick en influensa. Samma influensa som hade fått hennes son att koka av feber bara några dagar tidigare. Men ingenting med detta kändes normalt. Hon såg att alla pojkarna såg lite sjuka ut. Christopher i synnerhet.


TxText:
  ”Christopher, är allt som det ska?” frågade hon oroligt.

  ”Ja, mamma, jag mår bra”, sa han.

  Hon la instinktivt handen mot hans panna. Det hon kände gjorde henne chockad. När hon känt på pannan under morgonen hade han verkat frisk. Han hade till och med varit lite sval. Och nu var han plötsligt brännhet. Hon ville inte ställa till med en scen inför hela skolan, så hon höll tyst. Men i den stunden bestämde hon sig för att det inte skulle bli någon bio. Han skulle i säng och vila och sedan skulle de uppsöka varenda läkare i trestatsområdet tills någon kunde säga vad i helvete som hade gjort hennes son så sjuk.

  ”Okej, älskling. Gå till dina vänner nu”, sa hon.

  Christopher och hans gäng gick bort till pianot medan ms Lasko började spela den första sången. Den fick ett långt musikaliskt intro till vilket hon höll ett litet anförande om ”Vinterspelets” (läs: Jul- och chanukkaspelets) stolta tradition.

  ”Mina damer och herrar, pojkar och flickor, vi är så glada över att ha kommit hit till Shady Pines. Jag, ms Lasko, kommer att vara er dirigent här idag. Vi ska snart dela ut priser till vinnarna av Ballongderbyt, men först … kom igen nu … 'Up On the Housetop'!”

  Upon the house, no delay, no pause

  Clatter the steeds of Santa Claus;

  Down thro' the chimney with loads of toys

  Ho for the little ones, Christmas joys.

  Så fort barnen började sjunga kom resten av gamlingarna in i sällskapsrummet. Alla utom Ambrose Olson. Han hade knappt lämnat rummet sedan de kom tillbaka efter besöket i hans familjs gamla hus direkt efter Davids begravning. Sköterskan som hade nattskiftet sa att Ambrose hade stannat uppe hela natten och läst och sedan fallit i djup sömn. Han hade uttryckligen bett om att bli väckt när Julspelet började. Han sa att han under inga omständigheter fick missa barnen. Men när de kom in i rummet var det konstigt nog ingen sköterska som lyckades väcka honom. De antog att han var utmattad efter att ha stannat uppe hela natten.


TxText:
  Eller kanske hade han fått influensan.

  Leave her a dolly that laughs and cries,

  One that can open and shut its eyes.

  Medan skratt och sång fyllde rummet såg Christophers mamma att Mary Katherine körde runt med mrs Keizer i hennes rullstol. Den gamla kvinnan verkade mycket mer upprörd än vanligt.

  ”Det är något fel på dig”, sa hon till Mary Katherine.

  ”Snälla, mrs Keizer”, sa Mary Katherine.

  ”Du luktar konstigt. Du är förändrad”, sa hon.

  ”Ditt barnbarn, Brady, står där borta. Vi hittar en bra plats åt dig så att du kan se honom sjunga”, sa Mary Katherine.

  ”Hon är smutsig! Den här flickan är smutsig!” skrek den gamla kvinnan.

  Christophers mamma befriade snabbt Mary Katherine från rullstolen och parkerade den längre bort i korridoren.

  ”Mrs Keizer, jag bryr mig inte om att din mamma äger det här stället. Så där talar du inte till någon. Minst av allt de unga volontärerna. Är det förstått?”

  Den gamla kvinnan tystnade en stund och sedan log hon mot Christophers mamma.

  ”Det är ingenting som stämmer. Du känner det också”, sa hon lugnt.

  Christophers mamma såg på den gamla alzheimersjuka kvinnan och fick gåshud på armarna.

  O! O! O! Who wouldn't go.

  O! O! O! Who wouldn't go,

  Upon the housetop, click! click! click!

  Down thro' the chimney with good St. Nick.

  Christophers mamma skakade av sig den obehagliga känslan. Hon lyfte spärren från den gamla kvinnans rullstol och gick sedan bort till Mary Katherine, som stod vid bordet med bålen och kakorna.


TxText:
  ”Mary Katherine, hon är sjuk. Hon vet inte vad hon säger”, viskade hon.

  ”Jo, det gör hon”, sa Mary Katherine.

  ”Hur är det med dig, gumman? Du kan prata med mig.”

  Mary Katherine stod tyst. Christophers mamma förstod att flickan plågades av någon fruktansvärd hemlighet. Hon hade själv växt upp med nog så många sådana. Så hon skulle just be Mary Katherine att följa med henne in i köket för ett förtroligt samtal.

  Det var då det hände.

  Christophers mamma hade ingen aning om hur det hade börjat, men plötsligt stod Konstige Ed och Brady Collins ansikte mot ansikte i sällskapsrummet.

  ”Du rör inte honom, Brady!”

  ”Dra åt helvete, tjockis!”

  Rätt vad det var tog Brady Collins sats och slog Konstige Ed på käften. Konstige Ed föll hårt till golvet. Mike och Matt sprang till undsättning medan Jenny Hertzog flög på honom. Konstige Ed kastade henne bakåt och rusade mot Brady.

  ”Rör du Christopher igen ska jag döda dig, din jävel!”

  Christophers mamma skyndade fram till pojkarna.

  ”SLUTA GENAST!” skrek hon.

  Men de vägrade sluta. De fortsatte slåss och bitas och knuffa varandra till golvet. Alla utom Christopher, som satte sig ner, lamslagen av huvudvärk.

  ”MS LASKO, HJÄLP MIG!” skrek Christophers mamma.

  Hon försökte dra bort sin sons vänner från Brady och Jenny, men de fortsatte att slåss och bitas som hundar. Hon tittade bort mot ms Lasko, som bara satt där med huvudet i sina händer som om hon var bakfull.

  ”Sluta väsnas! Jag har så fruktansvärt ont i huvudet!” skrek hon.


TxText:
  Allting var så kaotiskt att ingen la märke till den gamla kvinnan.

  Förutom Christopher.

  *

  Christopher satt orörlig på golvet. Klådan var värre än något han hade upplevt förut. Tankarna for runt i huvudet i en sådan omtumlande hastighet att han inte hade några förhoppningar om att kunna överblicka dem. Han hörde inga röster. Förutom en.

  Hej, lilla pojken.

  Christopher tittade bort mot korridoren. Där såg han mrs Keizer sitta och stirra på honom från sin rullstol. Hon tog ut sina löständer och reste sig på skrangliga ben. Hon tog ett steg framåt och urinerade på golvet. Han ville skrika, men istället hörde han rösten igen.

  Det finns inga galningar.

  Den gamla kvinnan kom haltande mot Christopher. Hon log, men såg mest konstig ut. Tandlös. Som en liten baby. Christopher ville resa sig, men rösten pressade honom mot golvet.

  Bara personer som iakttar dig.

  Åt henne.

  Den gamla kvinnan kom stapplande mot honom. ”Chrissstopher …", väste hon. Hon satte tillbaka tänderna på fel plats. Den övre tandraden nederst. Den nedre överst.

  Hon är mycket arg.

  Christopher ville skrika, men kunde inte hitta sin egen röst. Allt som fanns var viskningen och klådan och den gamla kvinnan som var på väg mot honom. Hon blev svag i benen, så hon gick ner på knä och började krypa på alla fyra. Som en hund.

  Du tog den snälla farbrorn ifrån henne.

  Kvinnan släpade sig fram över golvet, på väg mot Christopher. Han vände sig om och såg Jenny Hertzog klösa Matt i ansiktet och försöka komma åt ögonen. Brady Collins och hans vänner stod och sparkade Konstige Ed i magen.


TxText:
  Mike knuffade Brady så att han föll till golvet.

  Hon vill ha honom tillbaka.

  Den gamla kvinnans ögon lyste vansinniga av demens.

  Berätta var han är.

  Christopher kunde inte röra sig. Han var fast i golvet. Klådan tog gradvis över honom tills han själv inte längre fanns kvar där. Plötsligt var han alla de gamla människorna i rummet. Deras värk. Deras smärtor. Deras cancer. Alzheimer. Vansinne. Den gamla kvinnan kom krypande mot honom och dreglade som en hund.

  ”Berätta var han är!” skrek hon i högan sky.

  Den gamla kvinnan grep tag om hans händer med sina spröda fingrar. Christopher stirrade henne i ögonen. Han såg en gammal kvinna som skrek ut rappakalja. Fast det var inte rappakalja. Det var som med ett nyfött barn. Som vet vad det menar även om ingen annan förstår.

  ”Döden kommer! Döden är här! Vi ska dö på juldagen!”

  Christopher pressade klådan genom sina händer och ut i hennes hud. Han såg henne sitta på sitt rum och titta ut på molnen genom fönstret. I åratal. Han förde henne tillbaka i tiden. Till innan hennes medvetande höljdes i dimma. De gick tillbaka till den allra sista dagen då hon var vid sina sinnens fulla bruk. Hon såg så lättad ut. Det var som att lägga en påse is över en svullen led. Men det var hennes medvetande det gällde. Dimman lyfte. Hon såg på Christopher.

  ”Var är jag?”

  ”Du är på ett äldreboende.”

  ”Heter jag mrs Keizer?”

  ”Ja.”

  ”Är det Brady där borta?”

  ”Ja.”

  ”Hur länge har jag varit sjuk?”


TxText:
  ”I åtta år.”

  ”Förlåt att jag är så skrämmande”, sa hon.

  ”Du är inte skrämmande för mig”, sa han.

  Sedan tryckte han klådan djupt in i kvinnans medvetande. Det började spruta bloda ur hans näsa. Barnen slutade slåss när de såg den gamla kvinnan ligga över Christopher. Tystnaden spred sig i rummet. Christophers mamma rusade mot dem.

  ”Mrs Keizer! Släpp min son!”

  ”Javisst”, sa hon. ”Jag ber om ursäkt, mrs Reese.”

  Så släppte hon Christopher. Hela personalen stirrade på henne. Kvinnan hade plågats av alzheimer i åtta år. Och nu var hon plötsligt klar i huvudet, pigg och glad.

  Det var ett mirakel.

  Christopher tittade upp på sin mamma. Hans ansikte var täckt av blod. Från näsan och ner till halsen. Han såg henne rakt i ögonen.

  ”Mamma”, sa han. ”Jag tror att jag är döende.”





  Kapitel 57

  Christophers mamma var så panikslagen när hon anlände till akuten att hon först inte märkte något. Det enda hon såg var steget närmast framför sig. Hon hade ignorerat vartenda rödljus och varenda stoppskylt på vägen. Hon såg hjortar på vardera sidan om vägen, men saktade inte ner. Det sprutade blod ur hennes sons näsa. Hans hud var så het att hon fick små blåsor av att röra vid honom.

  Och han pratade med sig själv.

  Det var inte hela meningar. Bara små fraser. Ord sammanfogade som myror på en picknick. Christophers mamma bad för att han yrade och inget värre än så. Hon hade själv gjort det när hon var yngre. Hon hade varit på vandring med sin enda fina morbror och sträckt in handen under en sten. Så blev hon biten av en orm och under två dagar visste hon inte vad som var verklighet och vad som var dröm.


TxText:
  ”Håll ut, älskling”, sa hon.

  Men hennes son fortsatte mumla. Som en sinnesförvirrad. Det enda hon förstod var …

  ”Inga drömmar.”

  Hon svängde in i sjukhusets lastzon och sprang in på akuten med sin son i famnen som ett knyte med tvätt. Hon gick raka vägen fram till receptionen. Tammy, sköterskan, lyssnade noggrant, bad om sjukförsäkringskortet och sa sedan åt henne att sätta sig i väntrummet.

  ”Okej. Okej. Hur länge dröjer det innan han får träffa en läkare?”

  ”Ungefär tio timmar.”

  ”Vad fan menar du med tio timmar?”

  Tammy pekade mot väntrummet. Christophers mamma vände sig snabbt om. Och då såg hon det till slut. Det fanns inte en enda stol ledig på hela mottagningen.

  Hon var van vid kaotiska väntrum. På den tiden hon inte hade sjukförsäkring var hon alltid hänvisad till akuten. Hon hade sett påtända par sitta och jämra sig. Fattiga människor som grät och skrek för att bli sedda med en gång. Men nu hade hon sjukförsäkring. Och hon befann sig inte i en storstad. Hon befann sig på en liten ort.

  Och hon hade aldrig sett något liknande.

  Hela salen var fullsmockad. Fäder stod lutade mot väggen för att deras fruar och barn skulle få sitta. Gamla människor satt på golvet.

  ”Jag är ledsen, mrs Reese”, sa Tammy. ”Många av våra läkare och sköterskor är sjukskrivna idag. Jag har blivit tvungen att ta över i receptionen. Vi ska titta till honom så fort vi kan.”

  ”Var är närmaste sjukhus?” frågade hon.

  ”Det är samma sak överallt. Julen är influensatid. Var snäll och sätt dig.”


TxText:
  Christophers mamma ville skrika åt henne, men det enda hon såg framför sig var en trött kvinna som egentligen var sjuk hon också. Hon tänkte inte skrika åt en av de få sköterskor som faktiskt hade kommit dit. Så hon svalde sin vrede och nickade.

  ”Tack”, sa hon.

  ”Ingen orsak”, sa Tammy och återgick till telefonen. ”Jag är ledsen, pappa. Jag kan inte åka härifrån. Vi är underbemannade. Jag ska köpa en flaska 'merlott' till festen i morgon.”

  Christophers mamma gick fram och tillbaka i raderna. Hon väntade sig att åtminstone någon skulle ge upp sin plats för ett sjukt barns skull. Det faktum att ingen gjorde det var djupt oroväckande. Människorna var alltför upptagna med att lufta sina egna kläder för att svalka sig i sin egen feberhetta. För upptagna med att klia sig på armen. Christophers mamma såg en man trycka en gasbinda mot sitt ansikte.

  ”Den satans hjorten sprang ut rakt framför bilen”, sa han till mannen som satt bredvid.

  Hon gick förbi en som hade blivit knivhuggen. En hemmafru som oförklarligt hade somnat i sin trädgård och vaknat upp med köldskador. Ett par killar som hade hamnat i barslagsmål på grund av ”någon indiankvinna” som sa att hon kunde supa vem som helst under bordet. Hon hade fått dem båda fulla. På skämt föreslog hon att de skulle slåss till döden om rätten att få ligga med henne. Och av någon anledning som ingen av dem kunde förklara hade de krossat varsin ölflaska och satt igång.

  I samma stund som de kände det krossade glaset mot sin hud återfick de förståndet.


TxText:
  ”Ni ska undersöka min mamma NU!”

  Mrs Collins stod med Brady och sin mamma framför receptionsdisken. Mrs Keizer hade tuppat av i rullstolen. Själv såg mrs Collins dödssjuk ut. Hennes panna glänste av svett, men hon vägrade ta av sig pälskappan eller smyckena. Hon kliade sig på halsen under halsbandet medan hon fortsatte att läxa upp Tammy.

  ”Titta där”, väste mrs Collins. ”Ser du vad det står på skylten ovanför dörren? Det står COLLINS AKUTMOTTAGNING. Det är jag som är Collins. Så om du inte ordnar en säng åt min mamma nu på direkten, kan du gissa vad det kommer att stå på skylten i morgon. UTHYRES.”

  Christophers mamma trodde inte att mrs Collins förstod vad som pågick runt omkring henne. Hon kom att tänka på Marie Antoinettes föga populära kommentar om att ”äta tårta”. En grupp stora män reste sig upp. De gick bort till mrs Collins. Deras stolar övertogs snabbt av gamlingar.

  ”Varför kan du inte vänta på din tur, lilla damen?” sa en av männen till mrs Collins.

  Mrs Collins vände sig om och blängde oförskräckt på honom.

  ”Varför bygger du inte ett eget jävla sjukhus?” sa hon.

  Det började mumlas överallt i salen. Ingen visste vad som skulle hända härnäst.

  Christophers mamma såg deras ilska sprida sig som ett eko. För ett ögonblick undrade hon om ekon någonsin dog ut fullständigt eller om de bara blev omöjliga att höra. Som ljudet från en hundvissla. Kvar omkring oss. I all evighet.

  ”Satkärringar som du får mig att vilja kräkas”, sa mannen.


TxText:
  Mrs Collins son Brady gick fram till männen. Han var bara en tredjedel så stor som de, men helt orädd i sin vrede.

  ”Ni ska lämna min mamma i fred!” sa han.

  Bradys närvaro tystade salen så pass att säkerhetsvakterna kunde föra bort familjen Collins från den arga massan och in i ett nystädat och fint rum. Utan familjen Collins att fokusera på riktade folket återigen sin vrede mot varandra. De arga männen gick tillbaka till sina platser och sjasade bort gamlingarna från dem. Även kvinnorna. De gamla kvinnorna hittade lediga platser på golvet där de satte sig och stirrade på de unga kvinnorna med sjuka barn. De dömde dem öppet. Sa att de borde ha tagit bättre hand om sina barn. De unga kvinnorna röt tillbaka:

  ”Tala inte om för mig hur jag ska uppfostra mina barn!”

  ”Du talar inte till min fru på det sättet!”

  ”Sätt dig ner, annars ska jag allt få dig att sitta!”

  ”Höj ljudet på teven!”

  ”Nej, sänk! Jag är trött på allt jävla tjat om Mellanöstern.”

  ”Vårda ditt språk inför barnen!”

  ”Försök tvinga mig, gubbjävel!”

  Hela rummet betedde sig lika ilsket som Jerry.

  En ambulans stannade utanför och sjukvårdarna skyndade in med en man vars fru hade huggit honom i halsen med en brödkniv under natten. Hon hade lindat in hans sår med köksgardinen och väntat med att ringa efter ambulans. Han sparkade vilt med benen. Christophers mamma backade undan och skyddade sin son från den fruktansvärda synen. Han var fortfarande febrig och mumlade för sig själv.


TxText:
  ”Hon är här. Va? Okej.”

  ”Håll ut, Christopher”, viskade hon. ”Du ska få träffa en doktor. Jag lovar.”

  Hon stod i hörnet så att hon skulle kunna se om någon kom mot dem. Hon höll sin son i famnen i väntan på att en stol skulle bli ledig. Hon vägrade tycka synd om sig själv.

  Självömkan överlever inte. Det gör bara människor.

  Så istället tänkte hon på allt hon hade att vara tacksam för. Just nu var det hennes bästa tröst. Hon tittade upp mot teven och kände tacksamhet över att hon inte befann sig i ett flyktingläger i Mellanöstern. Människorna där hade gett vad som helst för att sitta fast på denna akutmottagning i tio timmar med automater fyllda med mat.

  För dem måste det ha verkat som om jorden höll på att gå under.





  Kapitel 58

  Pappa.

  När telefonen ringde visste sheriffen återigen inte när han hade somnat. Detta hade hänt ända sedan han lämnade Mission Street Woods. Han gick förbi Collins byggarbetsplats och körde sedan tillbaka till stationen. Han bytte ut sin svartvita polisbil mot sin Ford Pick-up på samma sätt som mr Rogers bytte ut sina loafers mot tennisskor när han kom hem.

  Men sheriffen åkte inte hem.

  Han kunde knappt hålla ögonen öppna, men tvingade sig själv att ta med sig de gamla verktyg som hade upphittats i skogen till sin vän Carl inne i storstan. Sheriffen visste att han hade kunnat lämna jobbet åt en av sina underordnade, men någonting sa honom att han måste leverera de där verktygen med en gång.


TxText:
  Kalla det en röst.

  När sheriffen hade lämnat av verktygen fann han sig själv stående med bilen utanför Mercy Hospital. Han stirrade på byggnaden där han hade tagit farväl av flickan med de målade naglarna. Hon hade rört vid hans hand och kallat honom för ”pappa”. Han stirrade på den granna julgranen i vad som kändes som flera timmar.

  Han somnade i bilen.

  Gud är en mördare, pappa.

  När sheriffen vaknade kände han sig fruktansvärt sjuk. Först tänkte han att det måste vara influensan, men han hade ingen värk. Inga smärtor. Inga svullna körtlar. Om det var influensa, var det den märkligaste jävla influensa han någonsin hade råkat ut för. För en influensa brukar inte göra en brännhet och samtidigt skona resten av kroppen, bortsett från att det kliar på handen.

  I vilket fall ville sheriffen inget hellre än att släpa sig hem och vila. Hans farfar hade lärt honom ett utmärkt botemedel för vilken lindrig sjukdom som helst. ”Sänk några glas skotsk whisky, svep in dig i fem filtar och svettas ut alltsammans. Man får ett helvete i tio timmar, men sedan är det över.”

  Sheriffen skulle just åka och köpa whisky när telefonen ringde. Han tittade på skärmen i hopp om att det skulle vara Kate Reese, men det var från polisstationen. Han ruskade på huvudet och svarade. Han hade meddelat vicesheriffen att han hade influensa och att han bara ville bli uppringd om det gällde en nödsituation.

  Men nödsituationen hade redan uppstått.

  Vicesheriffen informerade honom om att halva stationen hade sjukanmält sig. Som om inte det var nog hade någon skolbibliotekarie huggit sin man med kniv. Det hade också varit några barslagsmål. Några bilolyckor. Det var som om alla stadens invånare hade vaknat upp på fel sida.


TxText:
  ”Vi skulle önska att du kommer hit så fort som möjligt, sheriffen.”

  Det var det sista sheriffen hade lust med.

  ”Jag är på väg”, sa han.

  På vägen tillbaka till Mill Grove märkte sheriffen hur kaotiskt det var i trafiken. Det påminde honom om måndagsmorgnarna när han var liten. Om Steelers hade vunnit på söndagen var bilisterna generösa mot varandra. ”Nej, kör ni före …” Men om Steelers hade förlorat gav man varandra fingret och tutade på varandra. Så mycket älskade Pittsburgh sitt lag. Måndagens morgontrafik levde och dog med Pittsburgh Steelers.

  Men nu var det fredag.

  Och Steelers hade vunnit flera matcher i rad.

  När sheriffen kom till stationen var febern outhärdlig. Svetten rann ner för ryggen. Men hans sista hopp om att få ta lite sövande förkylningsmedicin och en tupplur grusades i samma stund som han kom in genom dörren. Han kunde inte begripa vilket tumult det var där inne. Mill Grove var en trevlig liten ort. Men som det såg ut där nu hade man kunnat tro att det var Hill District på nyårsafton.

  Under de närmaste timmarna ägnade sig sheriffen åt alltifrån bibliotekarien som knivhögg sin man till flera bilolyckor där hjortar var inblandade. Så snart han släckt en eld fanns det en ny att ta hand om. Rån. Misshandel. Vandalism. Ägaren till vapenbutiken ringde och anmälde att han hade haft inbrott under natten. Tjuvarna hade inte ens försökt öppna kassaapparaten. Han saknade inga pengar. Det var bara vapen som saknades.

  Det var som om alla stadens invånare hade mist förståndet.


TxText:
  Sheriffen hade sett tillräckligt för att veta att när det började gå utför, väntade döden oftast runt hörnet. Men som tur var hade ingen av bilolyckorna resulterat i någons död. Influensan hade inte tagit livet av några barn eller gamla. Och även om hjortarna hade totalkvaddat några bilar hade inga människor omkommit. Inte ens bibliotekariens offer. Kniven hade trängt igenom hans hals och stämband. Mr Henderson skulle aldrig mer kunna tala, men andades gjorde han fortfarande.

  Det var ett mirakel.

  Mot slutet av första skiftet var sheriffen fullständigt utmattad. Det spelade ingen roll hur mycket febernedsättande han tog, han kunde ändå inte få febern under kontroll. Han hade redan gett upp hoppet om att någon salva skulle få klådan på hans högerhand att sluta driva honom till vansinne. Han visste att om han inte fick lite vila skulle han göra ett uselt arbete under den kommande veckan. Och han hade inte råd att vara sjuk under julveckan. Så han inväntade en något lugnare stund och åkte sedan till sitt kontor. Han stjälpte i sig lite sövande förkylningsmedicin och lät den tjocka körsbärssirapen glida ner i halsen. Så släckte han lampan, la sig ner på soffan och blundade.

  Han låg där i drygt tio minuter, men lyckades inte slappna av. Den klibbiga svetten från febern hade gjort kläderna genomblöta. Han vände på kudden om och om igen, men om det fanns en sval sida var det omöjligt att hitta den. Frustrerad slängde han kudden på golvet och la huvudet direkt mot skinnsoffan.


TxText:
  Sheriffen tvingade sig själv att ligga kvar och göra ögonlocken tunga. Men det var meningslöst. Han såg sig omkring i kontorsrummet och blicken landade på anslagstavlan med affischen för den saknade Emily Bertovich. Han undrade om polisen i Erie var något på spåren. Eller kanske var de så distraherade av influensa och sjukhus och slagsmål och bilolyckor att de inte kunde hitta henne. Precis som han själv var för distraherad för att komma på vem som hade begravt … begravt … vad hette han nu igen? Den där pojken. Lillebrodern till den gamle mannen. Han skulle komma på det. Han behövde bara sova lite först. Vad hette han nu igen? Det var en fin pojke. Han saknade två framtänder. Precis som flickan med de mål…

  Pappa.

  När telefonen ringde visste sheriffen inte när han hade somnat. Febern var värre än tidigare och det bultade i huvudet, bakom ögonen. Han tittade på skärmen och sken genast upp. Det var Kate Reese.

  ”Hej”, sa han.

  ”Hej”, sa hon. Hon lät orolig.

  ”Hur står det till?”

  ”Jag är på sjukhuset. Christopher har influensa.”

  ”Ja. Den drabbar många nu. Jag vaknade med den”, sa han.

  ”Du också?” Hon lät förskräckt.

  ”Var inte orolig. Jag har ringt runt till alla sjukhusen. Det är ingenting livshotande. Det bara känns som rena helvetet, det är allt.”

  Han trodde att den informationen skulle lugna henne, men han märkte att det var något annat också. Hennes tystnad låg kvar i luften som klådan på hans hand.

  ”Kan du skicka en polis till akuten?” frågade hon.


TxText:
  ”Varför då?” frågade han.

  ”Folket här är för …” Hon stannade upp och sökte efter det rätta ordet. ”… arga.”

  ”Ingen tycker om att vara på sjukhus”, sa sheriffen.

  ”Tänker du förminska mig eller tänker du lyssna?” frågade hon skarpt.

  ”Jag ska lyssna”, sa han, tyglad.

  ”Jag har varit på många akutmottagningar. På betydligt fattigare platser, dessutom. Det här är något annat. Det har varit nära att bli slagsmål flera gånger. Folk uppträder helt konstigt. Ibland räcker det ju med att se en polisbil på andra sidan gatan för att man ska sakta ner – fattar du vad jag menar?”

  Han nickade. Smart.

  ”Okej, jag ska skicka någon med en gång”, sa han. ”Och jag kommer förbi sjukhuset så fort jag kommer ifrån jobbet.”

  ”Tack”, sa hon och lät äntligen lättad. ”Nu måste jag återgå till min son. God natt, Bobby.”

  Hans förnamn hade aldrig låtit så fint förut.

  ”God natt, Kate”, sa han och la på.

  Sheriffen kunde egentligen inte avvara någon polis, men han ringde till stationen och bad dem skicka en till akuten ändå. Han kände en sådan primitiv önskan att skydda henne att han inte kunde förklara det. Han var bara tvungen att hålla Kate Reese och hennes son trygga.

  Det kändes som om hela världen hängde på det.

  När sheriffen lämnade kontoret och begav sig till stationen märkte han att det var ännu mer kaotiskt där än det hade varit under förmiddagen. Det hade varit fler slagsmål och olyckor och bråk mellan grannar. Influensan hade spridit sig ännu mer. De som satt i häktet hade alla hög feber. Man skulle ha flyttat på dem om det inte var för att det var fullt på alla sjukhus också. Sheriffen tog en vända förbi cellerna för att utvärdera hur mycket skada som gjorts under dagen. Han såg några killar vårda sina sår från ett slagsmål. Några andra hade gripits sedan de vägrat stiga ur bilen eller visa sitt körkort efter att ha blivit stoppade för fortkörning. Eller vårdslöshet i trafiken. Eller för att ha smitit efter en olycka. Alla skrek de åt sheriffen. Deras ilska var oroväckande. Men det var ingenting emot vad han såg i den sista cellen.


TxText:
  Den där mrs Henderson satt.

  Den gamla kvinnan hade ett så rart ansikte. Det var omöjligt att tänka sig att hon under den föregående natten hade knivhuggit sin man i halsen. Det enda som kunde rädda henne från att dömas för överlagt mord var om maken, som just nu kämpade för sitt liv på intensiven, faktiskt överlevde.

  Mrs Henderson tittade upp på sheriffen och log snällt.

  ”Lever min make?” frågade hon.

  ”Ja. Han kämpar på”, svarade han.

  ”Bra”, sa hon. ”Jag hoppas att han överlever.”

  Sheriffen nickade. Den gamla kvinnan log.

  ”För jag vill verkligen hugga honom igen.”

  Sedan fortsatte hon att läsa i Bibeln.

  Sheriffen visste av egen erfarenhet att julhelgen lockar fram de mest extrema sidor hos människor. En del känner en djup samhörighet och kärlek medan andra känner sig mordiska eller självmordsbenägna. Som sheriffen såg det hörde mörkret lika mycket till julen som jultomten.

  Men det här var annorlunda.

  Det här var otäckt.

  Sheriffen gick ner för trappan. Han anade att den där influensan snart skulle leda till någons död. Och han tyckte inte om tanken på att Kate Reese och Christopher var omgivna av den på sjukhuset. Så han ville se över den beredskapsplan han skapat när han började på jobbet. Han var tvungen att se till att de var beredda. På vad? Det visste han inte riktigt.

  Men någonting sa honom att han måste förbereda sig på det värsta.

  Sheriffen fortsatte ner för trappan. In till arkivet. Han bad mrs Russo ta fram allt hon hade om tidigare influensaepidemier medan han själv gick igenom beredskapsplanen. Han förstod att han under inga omständigheter fick spärra av Väg 19. Om motorvägen var öppen kunde delstatspolisen ta sig in och folk kunde ta sig ut. Om den spärrades av skulle Mill Grove bli som en ö. En ort var som en människokropp. Vägarna var artärerna och venerna genom vilka blodet pumpades fram och tillbaka till hjärtat.


TxText:
  Men hjärtat i Mill Grove var Mission Street Woods. Sheriffen kom plötsligt ihåg att han höll på att undersöka något från skogen när influensan bröt ut i stan. Vad var det nu han skulle göra? Det tog honom en stund att minnas det. Redskapen. Just det. De där gamla redskapen. Han hade lämnat dem till sin vän Carl. Han tänkte att de kanske hade något att göra med … med … vad hette den där pojken nu igen? Den gamle mannens lillebror. Han som hade varit försvunnen. Varje gång han försökte komma ihåg pojkens namn började det klia på handen igen och svetten bröt ut i hans panna. Herregud, han var verkligen sjuk. Namnet skulle dyka upp så småningom.

  Sheriffen återgick till beredskapsplanen. Han var tvungen att fokusera. Han hade en influensaepidemi att ta hand om. Han kunde inte ägna all sin tid åt att bekymra sig över ett femtio år gammalt, ouppklarat fall rörande Ambrose Olsons lillebror. Vad hette han nu igen? Javisst ja. Han hette …

  Pappa.

  Sheriffen visste återigen inte när han hade somnat, men det var mrs Russo som väckte honom. Han tittade ner på beredskapsplanen. Den var täckt av svett från hans panna. Han var för sjuk för att ens bry sig om att komma med någon bortförklaring. Han hade somnat i tjänsten. Hade någon av hans underordnade gjort det skulle denne ha blivit avskedad utan lön.

  ”Sheriffen, du kanske borde gå hem”, sa mrs Russo snällt.

  Sheriffen ville gå hem, men kunde inte. Han var hunden som visste att stormen skulle komma långt innan hans husse gjorde det.


TxText:
  ”Tack, mrs Russo, men det är okej. Nu jobbar vi”, sa han.

  De båda satte sig ner och gick igenom dokumenten om gamla influensaepidemier som hade drabbat trakten. Den värsta var Spanska sjukan 1918, men det hade funnits fler. På artonhundratalet hade ett amishsamhälle drabbats så hårt att de överlevande fick lämna byn och fly till olika delar av Ohio. Det hade också brutit ut en mindre epidemi efter frihetskriget.

  Men det var den senaste epidemin som fångade sheriffens intresse. Den hade brutit ut på sommaren, inte vintern. Folk blev mycket sjuka, men ingen dog. Sheriffen hejdade sig ett ögonblick. Klådan och febern tilltog, men den här gången vägrade han låta sig distraheras. Han läste hela akten från pärm till pärm. Han hittade ingen värdefull information om hur polisen hade hanterat denna nödsituation. Men däremot hittade han en annan intressant uppgift.

  Influensan hade slagit till under samma år som en liten pojke anmäldes försvunnen.

  Pojkens namn var David Olson.

  Sheriffen kunde inte minnas varför, men det namnet kändes så väldigt bekant.





  Kapitel 59

  Christopher kunde inte minnas om han sov eller var vaken. Han tittade ner på sina ben. Han förstod inte varför de var så korta. Eller varför han var klädd i sjukhussärk. Eller varför han var på sjukhuset. Han tittade ner på sina händer och förväntade sig att få se två gamla rynkiga kvinnohänder. Mrs Keizers händer. Men det var inte det han såg.

  ”Varför har jag små pojkhänder?” undrade han.

  Ända sedan julspelet hade han kunnat svära på att han var mrs Keizer. Han visste inte varför. Det enda han gjorde var att röra vid hennes arm. Kanske berodde det på medicinerna han hade fått. Men hennes liv passerade revy framför honom som i en hemmagjord film som spelades upp innanför ögonlocken.


TxText:
  Jag är en ung tjej. En av de duktigaste eleverna. Jag går på college. Titta på pojken där borta i idrottshallen. Vad heter du? Joe Keizer? Jag heter Lynn Wilkinson. Trevligt att träffas. Ja, jag är ledig på lördag kväll. Och nästa lördag också. Jag tittar ner på mina händer. Åh, herregud. Han trär ringen på mitt finger. Vi håller hand i kyrkan. Jag är inte längre Lynn Wilkinson. Jag är mrs Joseph Keizer.

  Christopher satte sig upp i sängen. Han tittade i fönstret och såg spegelbilden av en liten pojke. Men så fort han blundade var det mrs Keizers hemmagjorda film han såg.

  Joe! Joe! Jag är gravid. Det är en flicka! Vi kan väl döpa henne till Stephanie efter min mamma? Ja, okej då. Kathleen efter din. Kathy Keizer, du kommer hit på direkten! Vänta bara tills din pappa får se vad du har gjort. Joe, sluta! Hon fryser. Släpp in henne i köket. Då gör jag det själv! Joe, sluta! Du gör illa mig. Snälla Joe. Vår lilla flicka har blivit tonåring. Vår lilla flicka går ut skolan. Vår lilla flicka gifter sig. Snart är hon inte längre Kathy Keizer. Snart blir hon mrs Bradford Collins. Joe, hon är gravid! Joe, vi har fått ett barnbarn! Bradford Wesley Collins III! Vilket kungligt namn. Joe, hur är det fatt? Joe! Joe! Vakna, Joe!

  Christopher öppnade ögonen och såg den snälla kvinnan komma ut ur badrummet. Vad var det nu hon hette? Mrs Reese. Just det. Så hette hon. Kate Reese.


TxText:
  ”Christopher, hör du mig?” frågade hon.

  Mrs Reese vände fram den svala sidan av kudden för att han skulle få det mer bekvämt. Christopher blundade och hennes oroliga ansikte ersattes av mrs Keizers minnen. De flimrade förbi som i en gammal film, en bildruta per blinkning.

  Nej, Brady. Morfar är död. Jag vet. Jag saknar honom också. Vi var gifta i fyrtio… fyrtio… Gud, hur länge var det? Fyrtio år någonting. Jag kommer snart på det. Herregud, varför minns jag inte? Det känns inte som det ska. Jag kommer inte ihåg var jag har lagt mitt … mitt namn. Vad menar du med att jag heter Lynn Keizer? Sedan när då? Jag kan inte minnas att jag har gift mig. Nej, där tar du fel. Jag heter inte mrs Keizer. Jag heter … jag heter … Lynn … någonting. Vem är du? Vilken Kathleen? Vem är den där lilla pojken du har med dig? Det är inte mitt barnbarn. Jag känner inte den där pojken. Hjälp! Någon har stulit mina minnen! Någon har stulit mitt namn! Säg inte åt mig att vara lugn! Vet du inte vad det är som pågår? Förstår du inte det? Döden kommer! Döden är här! Vi ska dö på juldagen!

  Mrs Reese förde ett sugrör till hans mun så att han skulle kunna dricka. Det smakade iskall äppeljuice. Det var det godaste han någonsin hade druckit. Det var ännu godare än Froot Loops. Men gamla tanter tycker inte om Froot Loops. Alltså var han ingen gammal tant, eller? Han var en liten pojke med små pojkhänder.


TxText:
  ”Sådär ja, älskling. Hur mår du, Christopher?”

  Han hette Christopher. Just det. Mrs Reese var ingen sjuksköterska. Hon var hans mamma. De var på sjukhuset tillsammans. Doktorn höll i en journal. Han trodde att det var feber, men Christopher visste att det inte var det. Han hade bara haft Alzheimers i några dagar. Det var allt.

  ”Hur mår du, grabben?” frågade doktorn.

  ”Jag mår bra”, sa han.

  ”Är det säkert, det?” frågade hans mamma.

  Han ville berätta sanningen för sin mamma. Han ville berätta att han fortfarande kunde känna mrs Keizers lidande. Hur sjukdomen härjade i hennes leder. Han visste inte om han kunde gå. Eller ens stå upp. Men det kunde han inte säga medan doktorn stod intill.

  Doktorn som kliade sig på armen.

  ”Ja, mamma, jag mår bra.”

  Doktorn satte stetoskopet mot Christophers bröst. Den kalla metallen rörde vid hans hud och det började genast klia. På ett enda ögonblick strömmade doktorns hela läkarutbildning till Christophers medvetande. Doktorn trodde att det var temperaturen på stetoskopet. Han skakade det och försökte på nytt.

  Jag förstår inte det här. Pojkens lungor är friska. Hjärtfrekvensen är normal. Jag har gjort vartenda test och allting verkar som det ska. Termometern visar ingen feber. Och ändå ser det ut som om pojken är … döende.

  Christopher tvingade fram ett leende. De skulle inte få veta hur sjuk han var. Om de förstod skulle han få mediciner, och medicinerna skulle få honom att somna, och om han somnade skulle han träffa den väsande kvinnan. Men klådan var så kraftfull att den höll på att göra honom galen. Christopher hade ingenstans att göra av den, så han tog ett djupt andetag och drog ner den djupt i lungorna.


TxText:
  ”Det var ett djupt och bra andetag”, sa doktorn.

  Klådan spred sig genom Christophers kropp och drog med sig alla människor som doktorn hade träffat den dagen. Deras värk och smärta. Deras feber och huvudvärk. Christopher kände knivbladet som trängde in i mr Hendersons hals. Femtio års äktenskap koncentrerat i ett hugg med en brödkniv!

  Med den här kniven har jag tillagat tusentals middagar åt dig!

  Influensan fanns överallt. Men det var ingen influensa. Det var den väsande kvinnan på andra sidan glaset. Det var han säker på. Christopher fick ännu en klunk äppeljuice av sin mamma. Den smakade som mr Hendersons blod forsande ner för köksbordet. Christopher ville kräkas, men tillät inte sig själv. Om han gjorde det skulle de aldrig släppa ut honom. Han var tvungen att ta sig därifrån.

  ”Tack, mamma, vad gott.”

  Christopher kände att den väsande kvinnan fanns i rummet. Att hon iakttog dem alla. Att hon lekte dockteater med dem, höll i deras trådar. Trådar som dem mellan brevlådsmänniskorna. Trådar som ballongsnörena på derbyt. Hon börjar tränga sig in i människors medvetanden, för att kunna använda deras ögon. Det enorma ögat växer sig större. Ondskan finns inuti doktorn nu. Han kliar sig på handflatan. Den han höll sina fusklappar i under läkarutbildningen.

  ”Mrs Reese, det är inget fysiskt fel på din son.”

  ”Men känn på hans panna …”

  ”Termometern visar exakt trettiosju grader.”

  ”Då är den trasig …”

  ”Vi har provat med tre stycken. Alla tre kan inte vara trasiga. Han har ingen feber.”

  ”Man kan steka ägg på hans panna.”


TxText:
  ”Mrs Reese, din son har ingen feber.”

  Christopher kände hur vreden växte hos hans mamma. Hon talade med behärskad stämma.

  ”Och hur förklarar du näsblodet?”

  ”Han har inte blödarsjuka, mrs Reese.”

  ”Men han blöder ju näsblod hela tiden …”

  ”Vi har testat. Han har inte blödarsjuka.”

  ”Så vad är det för fel på honom?”

  ”Det vet vi inte.”

  Hon blev allt argare. Båda blev argare.

  ”Ni vet inte? Ni har stuckit och petat på honom i två dagar, så vad fan menar du med att ni inte vet?”

  ”Snälla, mrs Reese, lugna ner dig.”

  ”Jag tänker fan inte lugna ner mig. Gör fler tester.”

  ”Det har vi redan gjort. Blodprov. PET-skanning. Hjärnskanning.”

  Den väsande kvinnan blir …

  Den väsande kvinnan blir … starkare.

  ”Gör lite fler jävla tester!”

  ”Det finns inga fler tester! Vi har testat allt. Han har ingenting, mrs Reese!”

  ”MEN TITTA PÅ HONOM!”

  Hon pekade på sin lilla pojke och Christopher såg sig själv genom hennes ögon. Han var vit som ett spöke. Det var fullt av torkat blod på hans näsa. Han ville berätta för henne att den väsande kvinnan fanns i rummet just nu och fick alla att avsky varandra. Men han vågade inte, för då …

  ”Mrs Reese, har det funnits någon psykisk sjukdom i släkten?”

  … skulle han kanske framstå som galen.

  ”Har det funnits någon psykisk sjukdom i släkten?” upprepade doktorn.

  Det blev tyst i rummet. Christopher såg sin mamma sitta helt stilla. Hon reagerade inte. Doktorn verkade tacksam över att få en lugn stund. Han började prata, med den mest försiktiga röst, som om han gick på tå mellan stavelserna.


TxText:
  ”Mrs Reese, anledningen till att jag frågar är att jag har sett psykosomatisk sjukdom hos barn många gånger. När jag inte kan hitta en fysiologisk förklaring, beror det oftast på att det finns en psykisk bakgrund till problemet.”

  Christopher tittade på sin mamma. Hennes ansikte var uttryckslöst, men när han tog hennes hand fick han se en glimt av den hemmagjorda film som hon annars inte lät någon ta del av. Hon låg på knä. Rengjorde badkaret. Händerna var ömma av rengöringsmedlet. Blodfläckarna från hennes make ville inte försvinna. Så hon flyttade därifrån. Och fortsatte flytta.

  ”Min son är inte galen”, sa hon.

  ”Mrs Reese, du sa att han rev sig blodig över hela halsen när han var i skolan. Självskadebeteende är ett vanligt tecken på …”

  ”Han hade en mardröm. Barn får ofta mardrömmar.”

  Doktorn vaktade sin tunga. En stund.

  Doktorn tror … doktorn tror … att det är något allvarligt fel på mig. Han har sett schizofreni hos barn. Det kan uppstå hos barn ännu yngre än jag. Doktorn … doktorn arbetar … för den väsande kvinnan. Men han vet själv inte om det.

  ”Mrs Reese, jag försöker bara hjälpa din son. Inte skada honom. Jag skulle kunna ringa en barnpsykolog med en gång. Be honom om en snabb utvärdering. Om han utesluter psykisk sjukdom ska jag göra alla fysiologiska tester igen. Överens?”

  Tystnaden hängde tung i rummet. Tio sekunder som kändes som en timme. Men till slut nickade Christophers mamma. Doktorn nickade tillbaka och ringde ett kort samtal till barnpsykologen. Efter att ha lagt på luren försökte han vända situationen till något positivt.


TxText:
  ”Jag vet att det här känns dystert, mrs Reese, men det går också att se ljust på saken”, sa han. ”Det är inget fysiskt fel på din son.”

  Han kliade sig i handflatan och log.

  ”Det kan vi tacka Gud för.”





  Kapitel 60

  Mary Katherine såg på porträttet av Jesus på väggen och bad en bön.

  Hon visste att hon skulle få utegångsförbud för all framtid om hennes föräldrar kom på henne med att lämna huset, men hon hade inget val. Hon fick inte lov att använda bilen mer. Hon kunde inte komma på en bra ursäkt för att åka till apoteket. Men hon kunde inte slå mrs Keizers ord ur tankarna.

  ”Du luktar konstigt. Du är smutsig. Den här flickan är smutsig!”

  Mary Katherine drog på sig jeansen under sitt nattlinne. När hon knäppte dem märkte hon att de satt åt i midjan. Hon hoppades att hon bara hade lagt på sig lite. Snälla Gud, jag har väl bara lagt på mig lite, va? Hon tog av sig nattlinnet och satte på sin skoljacka. Den hon fick för att ha spelat flöjt i marschbandet. Hon gick bort till sängen och puffade upp kudden under täcket så att det skulle se ut som om hon fortfarande låg där. Sedan gick hon bort till spargrisen. Den som hennes mormor Margaret gav henne innan hon dog. Mary Katherine ville sluta använda den. Hon var ju faktiskt inte ett barn längre. Men den var det sista som hennes mormor gav till henne, så hon hade inte hjärta att lägga undan den.


TxText:
  Hon tog ut alla pengarna inklusive mynten.

  Hon la ihop dem med sina barnvaktspengar.

  Hon hade runt fyrtiotre dollar.

  Det skulle räcka.

  Mary Katherine gick ut ur sovrummet. Hon gick genom hallen och stannade till utanför dörren till föräldrarnas sovrum. Hon lyssnade till tystnaden på andra sidan tills hon hörde sin pappa snarka. Sedan gick hon ner för trappan, ryckte åt sig bilnycklarna från kroken nedanför Jesusbilden och gick ut till garageuppfarten. Hon satte sig i kombin och startade motorn. Försiktigt. Hon väntade inte på att den skulle bli varm. Hon la händerna på ratten, som var iskall, men efter en stund hade febern värmt upp lädret.

  Hon visste inte vart hon skulle köra. Hon kunde inte köra till apoteket vid South Hills Village, för där skulle folk kanske känna igen henne. Det andra nattöppna apoteket låg inne på stormarknaden Giant Eagle där Debbie Dunham jobbade. Mary Katherine kunde inte riskera att någon hon kände fick syn på henne.

  Hon bestämde sig för att ta Väg 19.

  Långt bort från Mill Grove.

  Mary Katherine körde genom Liberty Tunnels och ut på bron, såg storstadens sken på sin vänstra sida och fängelset på sin högra. Hon hade kört över bron förut, på väg till Mercy Hospital när hennes mormor dog. Hennes mormor hade lämnat mycket pengar till henne som hon aldrig fick se eller röra. Pengarna var till Notre Dame, sa hennes pappa. Det enda hon hade kvar var den där spargrisen. Hon kunde inte ens sin mormors flicknamn. Varför tänkte hon så mycket på henne nu? Det gjorde hon nästan aldrig annars nu för tiden. Det hade hon dåligt samvete för.


TxText:
  Mary Katherine körde på Highway 376 och tog av på Forbes Avenue mot Oakland där collegen låg. Pittsburgh University och Carnegie Mellon. Där fanns det ingen som kände henne. Hon körde tills hon hittade en nattöppen stormarknad med apoteksavdelning. Hon parkerade bilen och satt sedan och tittade på byggnaden i minst fem minuter för att se om någon hon kände fanns där inne. Det enda hon såg var övervakningskameror. Så hon drog på sig en tjock yllemössa och solglasögon som fortfarande luktade från resan med familjen till Virginia Beach. Allting verkade så enkelt då. Så varmt och soligt. Och hennes föräldrar var inte arga på henne. Och hon hade aldrig gjort något fel.

  De automatiska dörrarna noterade hennes ankomst och öppnade sig som munnen på en val.

  Mary Katherine gick in i affären. Hjärtat bultade. Hon visste inte vilken sektion hon skulle leta i. Hon hade aldrig varit i den här situationen förut.

  ”Kan jag hjälpa dig, lilla vännen?” frågade den kvinnliga expediten.

  ”Nej, tack, det är bra”, sa Mary Katherine.

  Hjärtat bultade. Hon vet. Hon vet.

  Mary Katherine gjorde sitt bästa för att se oberörd ut medan hon gick genom gångarna. Hon stannade och tittade på en påse med julgodis. Därefter bläddrade hon bland julkorten. Sedan stannade hon vid bokhyllan och gick igenom titlarna. När hon passerade förkylningsmedicinen märkte hon att den var helt slut. Det slog henne att influensan måste ha spridit sig överallt men sedan tänkte hon inte mer på det. Till slut hittade hon vad hon sökte, precis intill tampongerna.


TxText:
  Graviditetstesten.

  Hon hade ingen aning om vilka märken som var bra och inte heller vågade hon fråga. Så hon tog helt enkelt de tre dyraste. Hon ville snatta dem, för att expediten inte skulle få veta något. Men hon kunde inte synda igen efter allt som hon redan hade gjort. Hon fick dåligt samvete över att ens ha övervägt att stjäla.

  Att tänka det är att göra det.

  Hon gick fram till disken. Kvinnan tittade ner på graviditetstesten och såg sedan upp på Mary Katherine. Hennes spända lilla leende talade sitt tydliga språk.

  ”Vilken tur att det inte var förkylningsmedicin du behövde. Det har vi slut på. Det är influensatider nu innan jul”, sa hon.

  Mary Katherine nickade och försökte svara något, men hon visste att hon skulle börja gråta om hon öppnade munnen.

  ”Vad säger du om Steelers idag? Jag tror att de tar hem rubbet i år.”

  Mary Katherine nickade och såg på kvinnan. Hon var så snäll. Nästan lika snäll som hennes mormor.

  ”Tack, lilla vännen. Och god jul”, sa kvinnan.

  ”God jul”, svarade hon.

  Kvinnan knappade in varorna och stoppade dem i en påse. Mary Katherine betalade med mynt och hopknycklade dollarsedlar. Hon väntade inte på sin växel.

  När Mary Katherine kom ut från affären svängde ett gäng högljudda collegekillar in på parkeringen i en Ford Mustang. Mary Katherine kunde höra dem skryta om sina senaste erövringar. Om den där ”korkade slampan” från Kappahuset. Och den där ”heta bruden” som var så full att hon hade legat med vem som helst. Mary Katherine hoppade snabbt in i sin mammas bil och låste alla dörrar. Hon tog av sig mössan och solglasögonen och öppnade det första paketet. Anvisningarna var för små för att hon skulle kunna läsa i mörkret, men hon vågade inte tända lampan av rädsla för att någon skulle se henne. Hon var tvungen att hitta någonstans där hon fick vara ifred. Så hon startade bilen och började köra tillbaka mot Mill Grove.


TxText:
  På vägen tillbaka tänkte hon på alla de gånger hon hade varit på väg hem från julaftonsfirandet hos sin mormor. Och skrattat åt sången ”Mormor blev överkörd av en ren”. Radioprataren brukade runda av med att säga att en släde hade skymtats strax utanför Nordpolen. Mary Katherine brukade be sin pappa att köra snabbare så att de skulle hinna hem innan jultomten kom. Om hon inte var i säng då skulle jultomten bli arg och hoppa över deras hus.

  Snälla, pappa, skynda dig.

  Mary Katherine körde förbi fängelset, genom Liberty Tubes, Dormont och Mt. Lebanon tills hon var tillbaka i Mill Grove. Hon svängde av Väg 19 och körde runt i utkanten av stan tills hon äntligen hittade en plats där hon skulle få vara i fred.

  Precis utanför Mission Street Woods.

  Mary Katherine tittade genom den immiga vindrutan för att försäkra sig om att ingen fanns i närheten. Det enda hon såg var stängslet som skyddade bulldozrarna och byggfirmans utrustning. Det fanns inga säkerhetsvakter. Inga kameror. Här kunde hon göra det.

  Mary Katherine tog upp instruktionerna. Hon vecklade ut dem prydligt och läste allting fram till den spanska översättningen. När hon förstod vad hon skulle behöva göra kunde hon knappt tro att det var sant.

  Kissa på en sticka?

  Hon ville nästan gråta. Det var så äckligt. Varför var allting som hade med en tjejs kropp att göra så förnedrande? Killar fick vara rena och torra hela tiden. Och tjejer fick stå ut med att vara smutsiga och låtsas att de inte var det.


TxText:
  Du luktar konstigt. Du är smutsig.

  Mary Katherine var hemma hos sin mormor när hon fick sin första mens. Hon trodde att hon hade skurit sig där nere. Hon visste inte vad hon skulle göra. Så hon använde toalettpapper. Och när det inte räckte gick hon in i sin mammas badrum och stal en tampong. Hon skämdes något oerhört. När hon stoppade in den började hon gråta. På något vis kändes det som en synd. Och när hon drog ut den trodde hon inte sina ögon. Det var inte den där blå vätskan på läskpapper som hon hade sett i reklamfilmerna. Det var klumpar. Och blod. Det äcklade henne.

  Du är smutsig. Den här flickan är smutsig!

  Mary Katherine öppnade bildörren. Det var iskallt i luften. Hon drog ner jeansen och kände det lilla märket som byxknappen hade gjort i magen. Hon satte sig på huk intill bilen. Lättade på trycket. Kissade på stickan. Tankarna rusade.

  Det är okej. Du har bara haft oralsex. Det kan man inte bli gravid av, eller hur? Ingen har någonsin blivit gravid via munnen. Det funkar inte så, Mary Katherine. Det har du lärt dig på biologin. Du blev inte gravid när Doug rörde vid ditt bröst heller. Det är samma sak. Eller hur? Just det.

  Gud, om jag har fel, gör då så att jag kör på en hjort på vägen hem.

  Mary Katherine tände ficklampan på sin mobil för att kunna se. Hon tittade på stickan. Blå betydde att man var gravid. Vit betydde att man inte var det. Enligt instruktionerna skulle det dröja några minuter. Varenda sekund kändes som en evighet.


TxText:
  Få inte panik nu. Ja, du fick sperma på din tröja, men man blir inte gravid av lite sperma på tröjan. Det funkar inte så. Eller hur? Ens om du tog på den och gick på toa några timmar senare. Kan man bli gravid på det sättet? Nej, självklart inte. Det vet du från biologin. Det funkar inte så. Det vet du.

  Gud, om jag har fel, gör då så att jag kör på en hjort på vägen hem.

  Hon tittade sig omkring på byggarbetsplatsen. Träden vajade i vinden. Och det kliade så hemskt på armen. Huden var så irriterad. Hon drog upp jeansen över sin kalla hud och klev in i bilen igen. Hon brydde sig inte ens om att släcka lampan. Hon bara satt där och stirrade på stickan. Kliade sig på armen. Väntade. Bad.

  Snälla Gud, låt den visa vitt. Säg att jag inte är gravid. Jag har inte tagit på mig själv. Jag bara tänkte göra det. Och jag vet, att tänka det är att göra det, men jag gjorde det ju inte! Jag la band på mig! Snälla Gud, hjälp mig! Låt den visa vitt. Jag lovar att gå i kyrkan oftare. Jag lovar att göra volontärarbete på Shady Pines resten av året. Jag ska bikta mig för fader Tom. Jag ska berätta för mina föräldrar att jag stack ut sent i kväll. Snälla Gud. Jag gör vad som helst. Men snälla, låt den visa vitt.

  Mary Katherine tittade ner.

  Den var blå.

  Hon började snyfta.


TxText:
  Mary Katherine var gravid.





  Kapitel 61

  Aripiprazol.

  Christophers mamma höll den receptbelagda burken i sin hand. Hon kunde inte ens uttala namnet på medicinen. Men efter att ha ägnat en timme åt Christopher hade barnpsykiatern försäkrat henne om att det var rätt preparat att börja med. Det hade använts på både barn och tonåringar och gett utmärkta resultat.

  ”Vad är det?” frågade hon.

  ”Det är ett antipsykotikum”, förklarade han.

  ”Christopher är inte psykotisk.”

  ”Mrs Reese, jag förstår hur det känns, men din son har vägrat prata med mig i en timme nu för att …” Han tittade ner i sina anteckningar och citerade. ”'… för att den väsande kvinnan lyssnar.' Jag har behandlat psykiska sjukdomar hos barn i tre decennier och det finns hjälp att få för din son. Jag behöver bara ditt stöd.”

  Christophers mamma gjorde sitt bästa för att vara alert medan läkaren lugnt och mjukt talade om schizofreni, bipolaritet och klinisk depression för att få henne att förstå att hennes omsorg om Christopher var till stor hjälp, men att hennes förnekande av hans potentiella problem inte var det. Hon var obeveklig i sin uppfattning att läkaren hade fel.

  Ända tills han förde in henne i rummet igen.

  Det var en chockerande syn. Christopher satt upp i sängen, blek som ett spöke. Han var nästan katatonisk, blinkade långsamt och slickade sig om sina torra läppar. Ögonen var svarta som kol. Det kändes inte som om han tittade på henne. Det var mer som om han såg förbi henne. Rakt igenom henne. Och genom väggen bakom henne. Det enda hon kunde tänka på var Christophers far. Hon hade träffat en fullt frisk och vacker man. Och fem år senare när hon kom hem från jobbet satt han och mumlade för sig själv. Hon hade gett vad som helst för att hitta medicinen som kunde hjälpa honom. Om hon hade haft den här medicinen då, skulle hon kanske fortfarande ha en make och …


TxText:
  Christopher skulle fortfarande ha en far.

  ”Vad gör medicinen?” frågade hon och avskydde orden i samma stund som de lämnade hennes mun.

  ”Den hjälper till att få kontroll över de maniska perioderna. Den är också effektiv för att förhindra självskadebeteende, aggression och kraftiga humörsvängningar. Om aripiprazol inte fungerar finns det andra saker att prova. Men det här är rätt preparat att börja med eftersom biverkningarna är förhållandevis lindriga.”

  ”Vilka biverkningar?”

  ”Den vanligaste hos barn är trötthet.”

  Barnpsykiatern kliade sig på handen, skrev ut receptet och skrev sedan genast också ut Christopher från sjukhuset. Christophers mamma försökte desperat hålla kvar honom där. Hon ville ta nya prover. Få en annan förklaring. Men sjukhuset hade hundratals människor väntande på akutmottagningen och kunde omöjligt avvara en säng åt ett barn som var från vettet (liksom sin mor, att döma av personalens ansiktsuttryck).

  På väg ut från sjukhuset blev Christophers mamma chockad av att se hur mycket situationen hade förvärrats. Byggnaden var fullständigt packad. Vartenda rum var fyllt. Folk stod och trängdes utmed korridorerna. Hon frågade sköterskan som körde Christophers rullstol om hon någonsin hade sett något liknande. Sköterskan sa nej, men än så länge var det i alla fall ingen som hade dött.

  ”Det är ett mirakel”, sa hon med brytning.

  De kom ut på parkeringen. Sköterskan tog ifrån dem rullstolen.

  Nu fick Kate Reese klara sig själv.

  Hon satte Christopher i framsätet och körde omedelbart till Giant Eagle för att hämta ut preparatet. Sjukhusets eget apotek hade av någon anledning slut på hans medicin. Trafiken var nästan lika vansinnig som hennes son hade anklagats för att vara. Bilarna tutade så frenetiskt att det lät som i en ankdamm.


TxText:
  När hon till slut kom fram till stormarknaden var Christopher så sjuk att han knappt kunde röra sig. Hon kysste honom på kinden, som var kokhet. Sedan öppnade hon bildörren för att låta den kalla decemberluften skära genom febern som läkarna påstod att han inte hade.

  ”Kan du gå, älskling?”

  Christopher sa inget. Han bara stirrade genom vindrutan och blinkade. Så hon hjälpte honom upp på fötter och bar in honom i affären som en baby. Han var för stor för att sitta högst upp i kundvagnen, så hon tog av sig kappan för att göra metallunderlaget mjukare och la honom sedan försiktigt inuti vagnen. Därefter skyndade hon till apoteksavdelningen och gav receptet till apotekaren.

  ”Det kan ta några minuter”, sa den trötta apotekaren och kliade sig på handen.

  Christophers mamma anade att de skulle bli kvar hemma en tid, så hon tog en snabb tur längs mathyllorna med tanken att plocka på sig allt de kunde komma att behöva under de närmaste veckorna.

  Men nästan allting var borta.

  Christophers mamma hade sett tomma butikshyllor förut. Hon hade farit runt tillräckligt i landet för att ha sett vad som händer när ett samhälle varnas för en orkan eller tornado. Ibland undrade hon om butikerna pressade de lokala nyhetskanalerna till att utfärda stormvarningar bara för att göra sig av med lite varor.

  Men något som detta hade hon aldrig sett förut.

  Alla sorters värktabletter. Alla salvor för utslag och irriterad hud. All torkad frukt och alla konserver med soppa, kött och fisk.


TxText:
  Borta.

  Om Christophers mamma inte vetat bättre hade hon trott att hela stan rustade för krig.

  Hon tog vad som fanns. Torkat kött, nudelsoppa och flingor. Christopher skulle åtminstone få sina Froot Loops. Hon gick till kyldiskarna. Hon tog lite ost, eftersom det håller sig rätt länge. Sedan gick hon till mjölken. Dussintals Emily Bertovich övervakade allt som skedde. Hon tog två stycken tvåliterspaket och den sista plastdunken.

  Hon sneglade på kundvagnen för att se om Christopher låg bekvämt. Han hade det bra där, men resten av människorna i butiken, konstaterade hon snart, var det värre med. Alla hade kort stubin. Bråkade om småsaker. Skrek åt personalen för att de inte hade tillräckligt med varor. Christophers mamma höll huvudet lågt. När hon hade fyllt sin kundvagn gick hon tillbaka till apoteksavdelningen för att hämta ut Christophers medicin. Apotekaren befann sig i ett hetsigt samtal med en gammal man.

  ”Jag frågade om det fanns värktabletter där bak”, sa den gamle mannen.

  ”Vi har bara det som står på hyllorna.”

  ”Kan ni kolla bakom … ”

  ”Vi har bara det som står på hyllorna”, upprepade apotekaren.

  ”Jag behöver det för att tunna ut mitt blod!”

  ”Nästa!”

  Den gamle mannen gick iväg, ursinnig. Christophers mamma märkte att han kliade sig på benet. Hon vände sig tillbaka till apotekaren, som gav henne en blick som tycktes vilja säga ”fatta vilket rövhål” medan han packade ner Christophers tabletter i en vit papperspåse.

  ”Ska de tas i samband med måltid?” frågade Christophers mamma.

  ”Läs anvisningarna. Nästa!”

  När Christophers mamma hade betalat för tabletterna tog hon med sig matvarorna till den främre delen av butiken. Det var lång kö och bara en expedit som jobbade. Det var en liten tonårstjej. Mycket söt. En man i leriga stövlar stod och grymtade otåligt.


TxText:
  ”Jag har varit här i tjugo minuter. Varför i helvete öppnar ni inte en till kassa?”

  ”Jag är ledsen. Alla är sjuka idag”, sa tonårstjejen.

  ”Då kanske du kan höja tempot, din lilla …”

  ”Hör du, lämna flickan i fred!” sa en stor och kraftig man som stod bakom honom.

  ”Dra åt helvete!”

  ”Ska du ha stryk, din jävel?”

  En säkerhetsvakt klev emellan för att få slut på bråket. Christophers mamma stod stilla och väntade på att det skulle blåsa över. Mannen framför henne i kön vände sig om och började titta på varorna i hennes vagn. Han fick syn på mjölken och log ett hiskeligt flin.

  ”Schyssta dunkar.”

  Christophers mamma visste hur man handskades med farliga män. Det fanns bara ett sätt att svara en kille som den här.

  ”Du, lillkuken. Om du rör något i närheten av min son så krossar jag händerna på dig.”

  Mannen stirrade in i hennes ögon.

  ”Din fitta.”

  ”Den är jag stolt över”, sa hon med sitt bästa pokeransikte.

  Till slut vände sig mannen framåt igen, kokande av vrede. Christophers mamma tittade på säkerhetsvakten. Hon såg till att ge honom ett vänligt och flörtigt leende för att han skulle hålla sig kvar i närheten av kassakön. När männen hade betalat för sina varor och gått därifrån steg hon längst fram i kön. Medan tonårsflickan knappade in hennes saker såg Christophers mamma att mannen som hade kommenterat hennes ”dunkar” gick ut till sin jeep. Flickan i kassan hostade. Hon såg själv ut att ha influensan. Christophers mamma tittade på namnskylten. Hon läste: DEBBIE DUNHAM.


TxText:
  ”Jobbig kväll, Debbie?” frågade hon.

  ”Rena helvetet”, sa flickan utan ett spår av skämtsamhet. ”Nästa!”

  Christophers mamma väntade inuti butiken tills alla män från kön hade hoppat in i sina pickups och dragit därifrån. Hon räknade med risken att ”dunkmannen” hade svängt tillbaka och nu stod och väntade på henne. På tryggt avstånd från övervakningskamerorna. På tryggt avstånd från lamporna. Hon hade hamnat i sådana situationer förr. Hon hade lärt sig den hårda vägen.

  Men lärt sig hade hon gjort. Bilfärden tillbaka från stormarknaden borde ha tagit tio minuter, men på något vis hade trafiken blivit ännu mer kaotisk medan hon varit i affären. Det var en halvmils kö. Folk tutade överallt. Hon hörde folk skrika ut i mörkret genom nedvevade bilrutor.

  ”Kom igen! Kör någon gång!”

  ”Jag har inte hela jävla kvällen på mig!”

  När hon nådde fram till början av trafikstockningen förstod hon att den berodde på en enda olycka.

  ”Nyfikna jävlar”, tänkte hon högt.

  En hjort hade slungats mot rutan på en pickup. Hjorten satt fastkilad i fönstret på förarsidan. Det såg ut som om den hade rammat bilen med flit, i ett försök att ta död på föraren. Föraren satt nersjunken i sätet medan ambulanspersonen skötte om såret på hans hand. Hjortens horn hade spetsat handen som en påle. Efter en stund tittade föraren upp. Hennes hjärta hoppade till när hon såg att det var ”dunkmannen”. Hon förstod att mannen inte kunde se henne i mörkret, och ändå kändes det som om han stirrade rakt mot henne och tänkte orden.


TxText:
  Jävla fitta.

  Christophers mamma körde snabbt förbi olycksplatsen och bestämde sig för att inte ta sig ut på Väg 19 igen. Hon kunde inte riskera att råka ut för ännu en bilkö. Så hon tog vägen via smågatorna tillbaka till deras kvarter.

  De passerade Olsons gamla hus på hörnet. Christopher vilade huvudet mot det kalla fönstret. Hettan från hans panna löste upp dimman på glaset. De saktade in mellan timmerstugan och deras eget hus. Den gamla kvinnan satt och sov i sin stol på vinden.

  Christophers mamma körde in på uppfarten och parkerade bilen i garaget. Hon klev snabbt ur bilen och gick bort till Christophers sida. Hon öppnade dörren.

  ”Kom, älskling. Vi är hemma nu.”

  Christopher rörde sig inte ur fläcken. Han satt kvar och stirrade ut genom vindrutan. Det enda livstecknet han visade var att han slickade sig om de torra, spruckna läpparna. Hans mamma böjde sig ner och lyfte upp honom i sin famn. Det hade gått flera år sedan hon senast burit in honom från bilen. Han var så liten då. Och nu var han så sjuk.

  Inget jävla gråtande nu.

  Hon bar Christopher in i huset och upp till hans rum. Hon tog av honom kläderna som han hade haft ända sedan skolan och julspelet. Herregud, hur länge sedan var inte det? Två dagar? Två och en halv? Det kändes som ett år sedan. Kläderna var så indränkta i svett att hon fick skala av dem som ett ormskinn. Hon bar Christopher till badkaret och tvättade honom på samma sätt som hon gjorde när han var liten nog att få plats i handfatet. Hon ville få bort sjukhuslukten från hans kropp. Få bort bakterierna. Få bort vansinnet. Hon skrubbade honom från topp till tå och satte sedan på honom hans nya favoritpyjamas. Den med Iron Man på. Av någon anledning hade han slutat bära Bad Cat-pyjamasen för någon månad sedan.


TxText:
  Christophers mamma stoppade honom i säng. Hon gick tillbaka till badrummet och hämtade sina huvudvärkstabletter ur medicinskåpet. Hon hade väntat sig att hitta tabletter för flera veckor framåt. Men tre tabletter var allt hon hade kvar.

  ”Christopher, har du tagit medicin på egen hand?”

  Christopher låg bara i sängen och tittade ut på kvällshimlen genom fönstret. Han sa ingenting. Hans mamma tänkte att han måste ha undanhållit detta från henne. Hur länge hade han varit sjuk? Och varför skulle han låtsas vara frisk bara för att få gå till skolan? Brukade inte ungar göra tvärtom? Hon fick honom att sätta sig upp i sängen och så gav hon honom en tablett. Hon kände att hans kudde redan var varm, så hon vände på den innan hon la hans huvud på den igen.

  ”Älskling, jag gör middag nu så att du kan ta din nya medicin.”

  Han bara låg där. Inte ett ord. Inte en rörelse. Hon gick snabbt ner för trappan. Hon öppnade ett paket nudelsoppa med kycklingsmak. Den hade varit hans favorit sedan han var liten. ”Jag tycker om de där små nudlarna, mamma.”

  Kate, sluta.

  Hon skakade på huvudet. Hon tänkte inte tillåta sig att gråta. Var stark. Svaghet gör ingen nytta. Hon slängde i lite frysta grönsaker som vitamintillskott. Hon satte mikrons timer på fem minuter. Så tog hon fram bröd, smör och ost. Hon började steka ostsmörgåsarna. ”Jag vill gärna ha mina bruna, mamma.”

  Sluta nu med en gång.

  Medan hon väntade på maten tog hon fram burken med aripiprazol. Hon läste snabbt anvisningarna. Medicinen kunde tas i samband med måltid om man ville, men han var så sjuk att hon inte tänkte riskera att han kräktes upp det enda som kunde hjälpa honom. Det enda som kunde få rösterna att försvinna. ”Pappa har gått bort.” ”Mamma, vad betyder gått bort?”


TxText:
  Sluta gråta, för helvete.

  Men hon kunde inte. Hon kunde inte hindra sina ögon att tåras, på samma sätt som Ambrose Olson inte kunde hindra sina från att bli dimmiga. Hon tvingade sig själv att läsa anvisningarna. Hon såg biverkningarna som barn kunde få. Trötthet. Sömnighet.

  ”Han ska få sova. Han behöver sova”, intalade hon sig själv.

  Huvudvärk. Illamående. Nästäppa. Kräkningar. Okontrollerbara rörelser. Rastlöshet. Skakningar. Muskelstelhet.

  Din son är galen på samma sätt som din make var.

  Hon sparkade till skåpet. Hon började sparka sönder hela köket. Hon hade varit vaken i två dygn. Hon tänkte inte tillåta sig att somna. Hon hade gått runt med sin son i famnen medan han dreglade över sig själv för att ingen visste vad som var fel på honom. Hela det här förbannade systemet. En massa giriga människor som kan tänka sig att ta ifrån ett barn dess säng för att kunna pumpa någon annans försäkringsbolag för samma jävla säng och detta utan att ge några jävla svar.

  Sluta gråta, din jävla fitta.

  PLING.

  Det var mikron som plingade. Christophers mamma såg sig förvirrat omkring. Hon hade ställt timern för fem minuter sedan. Vart hade den tiden tagit vägen? Hon tog av soppan från spisen. Hon vände på ostsmörgåsarna för att se att de hade fått precis den rätta nyansen av brunt. Hon ställde allting på en bricka tillsammans med aripiprazoltabletten. Så fyllde hon ett glas med kall mjölk att skölja ner alltsammans med. Innan hon stängde kylskåpsdörren såg hon Emily Bertovich stirra tillbaka på henne där inifrån. Christophers mamma torkade bort alla spår av gråt från sitt ansikte och gick sedan upp för trappan, fullt redo att mata sin son på samma sätt som hon hade gjort när han var en baby.


TxText:
  Men när hon kom in på hans rum var han inte längre där.

  ”Christopher?” sa hon.

  Tystnad. Hon ställde ner brickan med mat och medicin. Hon sprang fram till fönstret. Hon tittade ner i snön bakom huset. Där fanns inga spår. Det enda hon såg var ett par hjortar som stod och tuggade på de vintergröna buskarna i Mission Street Woods.

  ”Christopher!” skrek hon.

  Hon sprang ut i badrummet. Bilder av hennes make for runt i huvudet. Minnen som hon hade låst undan som en brandsläckare i ett glasskåp. Krossa glaset vid nödsituation. Som dagen då Christopher försvann. Som dagen då hon kom hem och fann sin make liggande i badkaret. Bredvid satt deras son och grät.

  Hon öppnade dörren. Han var inte där. Hon gick till sitt eget sovrum. Till det andra badrummet. Han var inte där heller. Hon sprang ner för trappan. Till vardagsrummet. Satt han och tittade på teve? Nej. Var han i köket? Nej. På baksidan av huset? Nej. I garaget? På framsidan? Han syntes inte till någonstans.

  ”Christopher Michael Reese! Du kommer fram nu med detsamma!”

  Inget svar. Hon såg dörren till källaren. Den stod öppen. Hon rusade ner i mörkret. Hon rundade hörnet och tände lysröret. Då såg hon sin son sitta på knä framför soffan. Han var inte katatonisk. Han var klarvaken.

  Och han pratade med sig själv.

  ”Vad har du lyckats ta reda på?” viskade han till soffan.

  Christophers mamma fick inte fram ett ord. Hon gick fram till sin son. Hon tittade ner på soffan och såg sin makes gamla tröja och byxor ligga där. En vit plastpåse fungerade som huvud. En fågelskrämma, platt och skräckinjagande.


TxText:
  ”Christopher, vem pratar du med?”

  ”Är du säker på att det är okej?” frågade han den vita plastpåsen.

  Efter en stund vände sig Christopher om och log mot henne.

  ”Det här är min vän, mamma. Den snälla farbrorn.”

  Sedan förde han ett finger till läpparna.

  ”Men tyst nu. Annars får den väsande kvinnan reda på att han är här.”





  Kapitel 62

  Christophers mamma höll tabletten i sin skakande hand. Hon tittade på medan hennes pojke satt och mumlade för sig själv vid frukostbordet. Han blödde näsblod igen. Hans hud var så spöklikt blek att det såg ut som om han inte hade något blod kvar i kroppen. Hon hade försökt få upp honom ur källaren utan den vita plastpåsen, men då skrek han för full hals och kämpade emot med en kraft som om alla hans trotsåldrar hade infunnit sig på samma gång. Till slut gav hon upp och lät honom ta med sig påsen. Och nu tvingade hon fram ett lugnande leende som fick henne att likna en nyfångad jättefisk med två krokar i munnen.

  ”Jag ska hämta lite mjölk åt dig, älskling. Du kommer att må bättre när du har fått din tablett”, sa hon.

  Christopher viskade till den vita plastpåsen.

  ”Är hon här än? Kommer hon?”

  Din son är galen precis som din man var. Du har inte gjort något fel, Kate. Det är inte ditt fel. Du måste bara ta hand om problemet.

  Du måste bara älska honom.

  Hon kom med mjölkglaset. Försökte hålla händerna stadiga.

  ”Det kommer att ordna sig”, sa hon med lugn röst.


TxText:
  Hon la tabletten i hans mun och höjde mjölkglaset. Hon väntade på att han skulle svälja tabletten. Han höll den i munnen i tio sekunder och blåste sedan med den sista styrka han hade kvar.

  Han spottade ut tabletten på golvet.

  ”Mamma”, sa han i en knappt hörbar viskning. ”Den snälla farbrorn säger att jag inte får ta de där tabletterna. Snälla, ge dem inte till mig.”

  Han är galen, Kate. Ge dem till honom bara. De kommer att hjälpa.

  ”Christopher, det kommer att ordna sig. Lita på mamma. Jag ska hjälpa dig.”

  Christophers mamma tog upp burken med tabletter. Hon tryckte ner det barnsäkra locket för att kunna skruva upp det. Det knakade till av trycket. Hon skakade ut en ny tablett i sin hand. Sedan tittade hon upp på sin son, som talade till henne med dämpad röst.

  ”Snälla, mamma. Du måste tro honom. Tvinga mig inte att somna.”

  Vill du att de ska föra bort honom, Kate? Sätta honom på mentalsjukhus?

  ”Ta tabletten, älskling”, sa hon.

  ”Nej!” skrek han.

  Christopher välte ut glaset. Iskall mjölk rann ut över bordsskivan och ner över hennes blåjeans. Ilskan vällde upp i henne.

  ”För helvete, Christopher! Jag försöker hjälpa dig!” röt hon.

  Hon hatade sig själv för att hon blev arg. För att hon skrek. För att hon inte hade upptäckt hans sjukdom tidigare. Hon reste sig snabbt och slog upp mjölk i ett nytt glas. Hon vände sig om och såg sin son viska till den vita plastpåsen. Det rann blod ut hans näsa. Han brydde sig inte ens om att torka bort det.


TxText:
  ”Jag vet att jag inte får berätta, men hon tror ju att jag är galen. Vad ska jag göra?” viskade han.

  Se på honom, Kate. Det här tar livet av honom.

  Hon gick fram till honom. Hon skulle få tvinga in tabletten i hans mun och hålla den stängd tills han svalde och bad om mjölk. Det var det enda sättet. Hon hade förlorat sin man. Hon tänkte inte förlora sin son också.

  ”Tvinga mig inte att ta tabletten, mamma”, bad han.

  ”Christopher, du måste ta den. Den kommer att hjälpa dig att somna.”

  Christopher vände sig mot den vita plastpåsen.

  ”Snälla, hjälp mig! Säg vad jag ska säga!”

  Han kommer att göra sig själv illa. Ge honom tabletten.

  ”Älskling, det finns ingen där! Ta tabletten bara! Det kommer att ordna sig.”

  ”Nej!” skrek han till den vita plastpåsen. ”Hon tror redan att jag är galen. Om jag berättar kommer hon inte att älska mig.”

  Christophers mamma hajade till.

  ”Älskling, jag kommer alltid att älska dig”, sa hon. ”Berätta för mig.”

  ”Mamma …”, sa han. Christopher tittade upp på henne. Hans röst darrade av rädsla. Ögonen fylldes med tårar. De föll ner på hans kinder som vattendroppar i en het stekpanna. ”Den snälla farbrorn vill att jag berättar en sak för dig.”

  Lyssna inte på detta, Kate.

  ”Berättar vadå?”

  Hennes lilla son tog ett djupt andetag och vände sig mot den vita plastpåsen som för att få stöd. Sedan nickade han och talade lågt.

  ”Mamma, jag vet att öl inte dricks med is. Jag vet att alla i din familj var hemska mot dig, med undantag för en av dina morbröder. Morbror Robbie dog när du var tio. Några män klådde upp honom för att han var annorlunda.”


TxText:
  Hans pappa har berättat det här, Kate. Ge honom tabletten nu.

  ”På hans begravning lovade du dig själv att om du någonsin fick barn skulle du alltid tro på vad de sa. Ingen trodde på dig när du var liten. Du berättade för din mamma, moster och mormor. Men ingen gjorde något åt saken. Och som liten flicka var du så galen att du trodde att du kunde blunda och förstöra världen. Men du försökte aldrig, eftersom du inte visste var du själv skulle ta vägen då.”

  Hans pappa har berättat det här. Det vet du. Var stark nu.

  Christophers mamma kände en sorts elektricitet som for genom näsan. Hon kände lukten av ozon. Som från en blixt. Två moln som stötte ihop. Nackhåren reste sig. Hennes son kändes elektrisk som en ballong efter att ha gnuggats mot en tröja.

  ”Det är okej. Vi ska ta oss igenom det här, älskling. Det lovar jag”, sa hon.

  ”Du träffade pappa när du hade rymt hemifrån. I början bad du honom att slå dig eftersom du trodde att han inte älskade dig om han inte slog dig. Men det vägrade han göra. Han höll om dig istället. Du trodde att du aldrig skulle sluta gråta.”

  Din man var galen, Kate. Han berättade allt för din son. Ge honom tabletten.

  ”Mamma … jag vet att pappa tog sitt liv i badkaret. Jag vet att det gjorde ont i dig och att du höll det mesta dolt för mig. Du flyttade runt för att komma bort från blodet, men det ville aldrig försvinna, så du fortsatte flytta. Du var riktigt ledsen när du träffade Jerry. Jag vet att Jerry slog dig. Så du rymde med mig för att jag skulle få det tryggt. Så hade ingen någonsin gjort för din skull.”


TxText:
  ”Hur vet du allt detta, älskling?” frågade hon till slut.

  ”För att den snälla farbrorn berättade det för mig.”

  Vad fan är det för fel på dig, Kate? Han är ju galen. Ge honom tabletten!

  ”Han bad mig att bygga en portal till den osynliga världen för att hjälpa honom. För att den väsande kvinnan kommer att krossa glaset mellan deras sida och vår. Vi måste hindra henne, mamma! Hon är farlig. Jag var med dig och Jill i köket. Du trodde att du spillde ut kaffet, men det var den väsande kvinnan. Hon vill att jag ska sova. Hon vill att jag ska leda henne till den snälla farbrorn och sen tänker hon döda mig på grund av mina krafter.”

  Vill du förlora ännu en som du älskar? Vill du bli helt ensam igen?

  ”Men varje gång jag går över till den osynliga sidan betalar jag ett pris. Det är därför jag blöder näsblod. Det är inte mitt blod. Det är ditt blod. Det är pappas blod i badkaret. Det är mrs Keizers blod. Mamma, snälla! Jag kände såret på din hand. Jag kände allt som de gamla människorna kände på julspelet. Och människorna på sjukhuset. Jag känner allas smärta. Allas glädje. Allt som jag vet om människorna tar död på mig!”

  Hörde du vad han sa? Det tar död på honom, Kate. Ge honom tabletten!

  Christophers mamma stelnade till. Hon tog tag om sin son och såg honom rakt i ögonen.

  ”Vad vet du om människorna, älskling?”

  ”Allt.”

  I samma stund som han sa det föll han in i hennes famn och började gråta. Hon höll om sin son, som nu var för svag för att vägra ta tabletterna. Nu hade hon sin chans.


TxText:
  Ge honom tabletten, Kate.

  Hon höll om sin lilla pojke medan han hulkade av gråt. Skakade av sömnbrist. En livstids moderskap strömmade genom henne. Varenda kudde som hon vänt på. Varenda ostsmörgås som hon hade stekt precis så som han ville ha den.

  Ge honom tabletten, Kate! Annars är du en hemsk mamma!

  Hon höll andan. Lyssnade till rösten igen.

  Du är en hemsk mamma, Kate. Ge honom tabletten nu!

  Det var då hon insåg att det inte var hennes egen röst.

  Den lät som hennes. Nästan på pricken. Tonen var rätt. Hon kunde vara hård mot sig själv ibland. Hon hade fört en inre monolog som bitvis varit skoningslös genom åren.

  Men …

  Kate Reese var ingen hemsk mamma. Hon var fantastisk. Att vara Christophers mamma var det enda Kate Reese någonsin hade varit riktigt bra på. Och någon satkärring gjorde en perfekt imitation av hennes röst för att övertyga henne om motsatsen. Någon ville att Christopher skulle ta de där tabletterna. Någon ville att hennes son skulle sova. Någon ville åt hennes son.

  ”Vem är du?” sa Christophers mamma rakt ut i luften. ”Är det någon där?”

  Det blev tyst i rummet. Men hon kände att någon smög omkring där.

  ”Mamma, tror du mig nu?” viskade Christopher.

  Christophers mamma tittade ner på burken med tabletter i sin hand. I en enda rörelse slängde hon hela burken i vasken.

  ”Ja, älskling. Packa dina saker nu. Vi ska härifrån fort som fan.”





  Kapitel 63

  Mary Katherine gick in genom kyrkporten. Det var sent och salen var tom. Det enda ljuset i kyrkan kom från gatlyktornas sken som strömmade in genom det målade glaset och några få stearinljus som hade tänts av nära och kära som försökte hålla familjen vid liv genom sin tro. I övrigt var det mörkt. Mary Katherine doppade fingrarna i vigvattnet och gick genom mittgången till den främsta bänkraden. Hon gjorde korstecknet och satte sig vid en av bänkarna som normalt var reserverade åt familjen Collins. Men nu var de inte där. Just nu var det bara Mary Katherine och Gud.


TxText:
  Och babyn.

  Mary Katherine försökte slå bort tanken. Hon kunde knappt minnas när hon hade kört dit. Hon föreställde sig att det första graviditetstestet hade slagit om till blått. Hon visste att hon inte kunde vara gravid. Det var omöjligt. Så hon hade övertygat sig själv om att det första testet var defekt. Ja. Det var betydligt mer logiskt än att hon skulle vara en gravid oskuld. Hon hade rivit upp nästa förpackning och läst anvisningarna i ljuset från mobiltelefonen. Med det varumärket var det så att två streck betydde att hon var gravid. Ett streck betydde att hon inte var det. Hon satte sig på huk, kissade på nästa sticka och väntade likt en fånge inför rådet som beslutar om villkorlig frigivning. De närmaste minuterna kändes som en evighet. Ett streck skulle det vara. Bara ett streck.

  Snälla Gud. Låt det bli ett enda streck.

  Med de två strecken kom tårarna. Hon slet genast upp den sista kartongen och läste snabbt igenom anvisningarna. Ett plustecken betydde att hon var gravid. Ett minustecken betydde att hon skulle vakna upp från den här mardrömmen och återgå till sitt liv som om ingenting hade hänt. Hon hittade en vattenflaska i förbandslådan och drack från den. Och väntade. När hon hade kissat på den tredje och sista stickan tittade hon på testet – Guds test – och lovade att studera flitigt. Komma in på Notre Dame. Gifta sig. Göra karriär. Skaffa barn med sin make som varenda kvinna i hennes släkt hade gjort sedan många generationer tillbaka. Om Gud bara lät det bli ett minustecken. Hon bad mer intensivt än hennes pappa hade gjort på alla fotbollsmatcher, varje gång kvartsbacken gjorde en lång passning i slutet. Vad var det nu det kallades?


TxText:
  En Ave Maria.

  Hon tittade ner på stickan och såg plustecknet i sin hand, som ett guldkors runt halsen. Och hon började gråta. Guds test visade tre mot tre. Fadern. Sonen. Och den helige anden. Mary Katherine skulle ha en bula under examensdräkten. Hon skulle aldrig kunna titta på bilderna från sin skolavslutning. Och när antagningsenheten på Notre Dame fick veta skulle hon inte komma in.

  Mary Katherine visste inte hur länge hon hade suttit i kylan och gråtit i sina händer, men när hon till slut reste sig upp var knäna såriga som om hon hade uppfört ett passionsspel. På något vis hade hon lyckats ta sig in i bilen. Och på något vis hade hon lyckats ta sig till kyrkan. Och nu ställde hon sig på knä i bönstolen. Hon blundade och bad med hela sitt hjärta.

  Gud, förlåt mig. Jag vet inte vad jag har gjort, men jag vet att jag har gjort något fel. Snälla, säg mig vad jag har gjort, så ska jag göra bot. Jag svär.

  Tystnad. Hennes knän tryckte mot pallen. Hon kliade sig på armen. Hon kunde inte låta bli att klia. Det surrade i telefonen, av ett sms. Ljudet skrämde henne. Hon kunde inte förstå vem som skulle skicka ett sms till henne så här sent. Kanske hade Doug vaknat. Kanske hade hennes föräldrar upptäckt att det var tomt i sängen. Hon tog fram telefonen. Sms:et kom från OKÄND.

  Det löd … Du pissade på en sticka, din lilla slampa.

  Mary Katherine fick hjärtat i halsgropen. Att säga att hon skämdes hade varit en rejäl underdrift. Någon hade iakttagit henne från skogen.


TxText:
  Telefonen surrade igen … Hör du, jungfru Maria. Jag pratar med dig.

  Mary Katherine raderade meddelandena. Hon ville få allting att försvinna. Hon ville få sig själv att försvinna.

  Gud, snälla. Jag förstår inte varför detta händer. Vad jag än har gjort som har upprört Dig, så lovar jag att göra bot. Säg bara vad jag ska göra. Jag vill att Du talar till mig.

  Telefonen surrade igen. Jag sa att jag pratar med dig, din slampa.

  Mary Katherine stelnade. Hon såg sig omkring i kyrkan. Det var ingen där. Plötsligt kände hon en hemsk rädsla i maggropen. Hon stoppade ner telefonen i fickan. Den surrade. Den surrade igen. Till slut kunde hon inte hejda sig. Hon kollade.

  Varför svarar du mig inte?

  Är du för fin för mig, eller?

  Hon skrev tillbaka. Vem är du?

  Det surrade till. Det vet du.

  Telefonen tystnade. Det blev plötsligt kallt i rummet.

  Det surrade till igen … Jag iakttar dig i denna stund.

  Mary Katherine skrek till. Hon vände sig om i kyrkan, men såg ingenting förutom Jesusstatyn och helgonen som för evigt var fast i det målade glaset. Plötsligt sa varje instinkt åt henne att lämna kyrkan. Hoppa in i bilen. Nu. Mary Katherine gick ifrån bänken utan att göra korstecknet. Hon rusade genom mittgången. Någonting var fel. Hon kände faran överallt omkring sig. Hon öppnade kyrkporten.

  Utanför stod mrs Radcliffe.

  Mary Katherine gav ifrån sig ett skrik. Mrs Radcliffe kliade sig på armen. Ögonen var blodsprängda. Pannan var blöt av febersvettningar.

  ”Vad gör du här, Mary Katherine? Klockan är nästan två på natten.”


TxText:
  ”Förlåt, mrs Radcliffe. Jag skulle just gå.”

  Mrs Radcliffe gick mot henne medan hon fortsatte att klia sig på armen.

  ”Det är något annorlunda med dig.”

  ”Jag är bara nervös för Notre Dame. Jag kom hit för att be. God jul.”

  Mary Katherine tvingade fram ett leende och rusade sedan bort till parkeringen. Hon brydde sig inte längre om vad hennes föräldrar skulle göra. Hon var bara tvungen att köra hem igen. Hon hoppade in i bilen och startade motorn. Hon tittade i backspegeln och såg mrs Radcliffe försvinna in i kyrkan. Mary Katherine förstod inte vad hon gjorde där så sent. Kanske var hon ledsen. Kanske ville hon tända ett ljus för sin familj. Det enda Mary Katherine visste säkert var att mrs Radcliffe av någon anledning inte hade några skor på sig.

  Mary Katherine började köra.

  Mary Katherine, hon vet. Hon kommer att påminna sig om att du kräktes efter att ha tagit nattvarden. Du var gravid och illamående och oblaten smakade som Jesu kött. Det är kannibalism. Du är äcklig.

  Hennes inre röst var obeveklig. Hon tittade ner på hastighetsmätaren. Hon körde i trettio kilometer i timmen. Hjärtat bultade. Hon måste ta sig hem. I trygghet. Hon stampade på gaspedalen.

  Hon såg dig dricka av vinet. Tror du verkligen att du drack Jesu blod? I så fall är du en vampyr. Det är vansinne. Kyrkan skulle inte tillåta kannibalism och vampyrism. Kyrkan står för vackra saker. Det vore fullständigt ologiskt.

  Mary Katherine tittade i backspegeln. Hon såg kyrktornet bli allt mindre. Hon hade inte märkt det, men nu körde hon i nästan femtio kilometer i timmen. Rösten i huvudet blev hela tiden högre, som om någon vred upp volymen på en teve.


TxText:
  Det är inte Guds fel att detta händer. Det är ditt. Det var du som tänkte på sex. Det spelar ingen roll att du inte hade sex. Du känner till reglerna. Att tänka det är att göra det. Så du är inte alls oskuld. Du är en slampa.

  Telefonen surrade. Det korta meddelandet löd … Jag är kvar, din slampa.

  Mary Katherine kliade sig på armen. Hon kunde inte sluta klia och inte heller sluta undra vem det där var. Hon tittade upp på himlen. Molnen svävade ovanför henne. Nålen på mätaren klättrade. Femtiofem kilometer i timmen. Hon måste komma hem. Sextiofem kilometer i timmen.

  Och nu vill du ha Guds förlåtelse? Efter att ha kräkts upp Jesu kött och blod. Efter att ha tagit Dougs sak i munnen. Efter att ha struntat i de gamla människorna och egentligen bara velat komma in på Notre Dame. Efter allt det där tror du att Gud har utsett dig? Kom igen då, Mary Katherine. Kom igen, fråga Honom.

  ”Gud”, sa hon lågt. ”Ska jag föda Ditt barn?”

  Telefonen surrade. Det enda hon fick var en emoji som skrattade åt henne. Mary Katherine tittade på båda sidor om vägen. Hjortarna kom smygande ut ur skog och trädgårdar. Åttio kilometer i timmen. Hon skakade av sig meddelandet och fortsatte att be.

  ”Anledningen till att jag frågar dig, Gud, är att jag … eh … har en del riktigt hemska tankar. Jag kan inte sluta tänka på att kasta mig ner för en trappa. Jag har lust att slå mig själv i magen för att framkalla ett missfall. Och jag vill inte tänka mer på det sättet. Så svara mig, Gud. Om det är Ditt barn jag bär på, gör då så att jag kör på en hjort.”


TxText:
  Telefonen surrade. Det fanns inga ord i meddelandet. Bara emojin som skrattade. Mary Katherine började hyperventilera. Hon såg det längre fram på vägen. Hjortarna samlades. Mary Katherine blåste förbi en stoppskylt. Och en till och en till. Nittiofem kilometer i timmen.

  ”Snälla, bara den här gången. Svara mig. För jag tänker hela tiden på att ta livet av mig. Jag skulle aldrig göra det, men att tänka det är att göra det. Så jag har nyss gjort det. Har jag nyss gjort det? Är jag död nu? Har jag just syndat? Är jag dömd för all framtid? Om jag är dömd för all framtid, gör då så att jag kör på en hjort.”

  Mary Katherine blåste förbi ett rödljus. Hon passerade en femtioskylt. Hon kunde bara inte skaka av sig synden. Hon kunde inte köra ifrån den. Hur fort hon än körde. Hon kunde inte rena sig från synden. Hon tittade ner på hastighetsmätaren. Hundratio kilometer i timmen.

  ”Snälla Gud. Jag vill att du berättar för mig nu om jag ska föda Ditt barn, för jag tänker hela tiden på att göra abort. Och det är en dödssynd. Men jag tänker det ändå, och om jag tänker det så gör jag det. Och jag vill inte göra det. Jag vill inte skada Ditt barn. Snälla! Snälla, hjälp mig! Gud, om Du vill att jag gör abort, få mig då att köra på en hjort. Om Du vill att jag tar livet av mig. Om Du vill att jag dör! Om Du vill att jag föder Ditt barn! Ge mig bara ett tecken, så ska jag göra det! Jag gör vad som helst för Dig, Gud.”


TxText:
  Mary Katherine såg rödljuset framför sig. Hjortarna iakttog hennes bil från vägrenen. Istället för att sakta ner trampade hon hårdare på gasen. Hon flög in i korsningen precis när det slog om till grönt. Hundratrettio kilometer i timmen. Hundrafyrtiofem kilometer i timmen.

  Telefonen surrade en sista gång. Nu ska du dö, din slampa.

  När Mary Katherine kom upp i hundrasextio kilometer i timmen kände hon hur allting tystnade. Hon hade ingen aning om varför hon gjorde detta, men det kändes som om det var någon annan som trampade på gaspedalen. Någon annan som tog upp telefonen. Någon annan som frenetiskt skrev tillbaka till vem det nu var som mobbade henne.

  VEM FAN ÄR DU? skrev Mary Katherine.

  Hon la ner telefonen.

  Hon körde nu i tvåhundra kilometer i timmen.





  Hon hann inte se hjorten.





  Kapitel 64

  Christophers mamma sprang runt i huset och slängde ner de viktigaste sakerna i en resväska. Mat. Varma kläder. Batterier. Vatten. Allt annat kunde hon lämna. De kunde alltid komma tillbaka och hämta resten. Men när det blev farligt var det smartaste man kunde göra att fly. Och det här var minst sagt farligt. Någonting i Mill Grove drev invånarna till vansinne. Och höll på att ta död på hennes son.

  ”Vi åker om en minut!” ropade hon genom hallen.

  Vinden ven utanför. Christophers mamma sköt upp garderobsdörren. Hon slet till sig alla vinterplagg hon kunde hitta och proppade ner dem i resväskan. Hon skulle precis stänga den när hon fick syn på märkesklänningen som hon hade köpt på köpcentret. Den som hon hade haft på sig under sin träff med sheriffen.


TxText:
  Sheriffen. Du får inte lämna sheriffen.

  Det var den där rösten igen. Den imiterade henne. Försökte hejda henne.

  ”Jag ringer honom på vägen”, sa hon högt för att försäkra sig om att det var hennes egen tanke.

  Hon hoppade över märkesklänningen och de högklackade skorna och slet istället till sig en tjock halsduk, stövlar, handskar och tusen dollar i kontanter som hon hade gömt i vad som skulle föreställa en flaska med hårsprej. Hon kastade ner allting i en resväska och skyndade sedan genom hallen till Christophers rum. Han satt på sin säng när hon kom in. Hans resväska var tom. Han hade inte packat ner några kläder. Bara det där enda fotografiet av hans far.

  Och den vita plastpåsen.

  ”Vad gör du?” frågade hon.

  ”Mamma, den snälla farbrorn säger att vi inte bör åka. Något hemskt kommer att hända.”

  ”Säg åt honom att jag är ledsen, men att vi åker ändå.”

  ”Men mamma …”

  ”Inga protester!” röt hon.

  Hon började fylla hans resväska. Christopher höll den vita plastpåsen mot sitt öra som ett snäckskal och lyssnade. Efter en stund nickade han och vände sig till sin mamma.

  ”Han säger att den väsande kvinnan hörde dig. Hon tänker inte låta dig ta mig härifrån, mamma.”

  ”Hon ska få se!” sa hon.

  En trädgren rev mot fönstret.

  ”Mamma, hon kommer.”

  Vinden ven utanför. En gren raspade som små babynaglar mot fönstret.

  ”Vi åker nu genast, Christopher!”

  Christophers mamma stängde resväskan och lyfte den i sin högra hand. Med vänster hand tog hon tag i Christopher. Han tittade på den vita plastpåsen.


TxText:
  ”Om hon tar dig kan du inte hjälpa oss. Fly!”

  Han öppnade sovrumsfönstret och kastade ut den vita plastpåsen. Den bars av vinden som en flygande drake. Ett halvt dussin hjortar gick omkring på baksidan av huset. De slutade nafsa på buskarna och började jaga påsen genom skogen. Det hördes en duns nedanför trappan.

  ”Hon är vid ytterdörren, mamma!”

  Christophers mamma tog sin son under armen och rusade ner för trappan. Hon fiskade upp bilnycklarna ur fickan och öppnade dörren till garaget. Det blev fem grader kallare i huset. Hon sprang in i garaget och låste upp bildörren. Hon satte Christopher i framsätet.

  ”Hon är i huset!”

  Små stenar slog mot garageporten medan vinden ökade i styrka utanför.

  Hon slängde resväskorna intill verktygslådan och de inhandlade matvarorna som hon ännu inte hade packat upp. Sedan gick hon över till förarsidan och klev in. Hon tryckte på fjärrkontrollen för att öppna garageporten.

  ”Mamma, hon är i garaget!”

  Christophers mamma vände sig om men såg ingenting. Hon tittade på honom. Hans ögonlock började sjunka ihop.

  ”Mamma, jag känner mig så … sömnig.”

  ”Nej!” röt hon. ”Håll dig vaken! Hör du det? Håll dig vaken tills vi är långt härifrån!”

  Hon vred om nyckeln. Motorn hackade. Bilen ville inte starta. Hon försökte igen. Nu svarade motorn och bilen brummade till liv. Garageporten öppnades. Hon la i backen och vände sig om för att titta genom bakrutan.

  Då fick hon syn på den gamla kvinnan från timmerstugan.

  ”Vart för du honom?” skrek hon. Kvinnan rusade mot bilen. Hon försökte öppna Christophers dörr. Hans mamma tryckte på automatlåset.


TxText:
  ”Var är min make? Vi badade tillsammans i Ohiofloden. Han var så stilig!”

  Den gamla kvinnan la händerna mot Christophers ruta. Hans mamma trampade på gaspedalen och backade ut på garageuppfarten. Den gamla kvinnans dotter kom ut från timmerstugan och sprang mot förarsidans fönster, jagade bilen som en hund. Christophers mamma trampade på gasen och körde fort iväg på gatan. Jenny Hertzog kom utspringande från sitt hus.

  ”Sluta komma in på mitt rum! Jag ska dränka dig i en flod!” skrek Jenny.

  Christophers mamma blåste förbi David Olsons gamla hus på hörnet. Jill stod utanför med sin man Clark. De hade flyttat ner vaggan från övervåningen till verandan. Clark höll om Jill, som grät häftigt.

  ”Vi bad om en baby! Var är vår baby?” skrek hon.

  Christophers mamma satte full fart iväg från kvarteret. Iväg från vansinnet. Iväg från Mission Street Woods. Hon tittade ner på bensinmätaren. Det var nästan tomt i tanken. Hon förstod att om hyllorna stod tomma i mataffären skulle det även råda brist på bensin. Hon tittade på Christopher där han satt i passagerarsätet. Ögonlocken föll ihop.

  ”Nej, älskling! Hon vill att du ska somna! Kämpa emot!”

  Hon rullade ner fönstren. Iskall luft strömmade in. Christopher öppnade ögonen. De passerade bensinmacken i närheten av grundskolan, men kön fram till pumparna ringlade hela vägen till Väg 19. Arga kunder tutade och skrek åt varandra. Hon skulle bli tvungen att hitta en bensinmack längs någon av de mindre vägarna. Hon mindes att det låg två stycken nära Kings Restaurant på McMurray Road. Dem kände färre till. Hon svängde vid gymnasieskolan och satte av mot de mindre mackarna. Den ena var stängd. Den andra hade öppet och utanför var ingen kö alls.


TxText:
  Det var ett mirakel.

  Christophers mamma saktade in framför macken. Hon hoppade ut ur bilen och gick fram till pumpen. Hon drog sitt kort. Köpet nekades. Hon tog fram sitt Visa. Det nekades. American Express. Nekades. Hon bröt upp sprejflaskan och tog ut fem tjugodollarsedlar. Sedan sprang hon in på macken. I kassan satt en tonårskille och pratade i telefon.

  ”Var är festen?” frågade han sin kompis. ”Har Debbie Dunham kommit än?”

  Christophers mamma slet åt sig ett storpack colaburkar och den sista fyralitersdunken med vatten. Så slängde hon upp pengarna på disken.

  ”Pump sju”, sa hon. ”Och så vill jag ha en bensindunk också.”

  Tonårskillen satte igång pumpen och gav henne den sista röda bensindunken. Precis när hon rusade ut ur macken hörde hon killen skratta i telefonen.

  ”Vilken slampa den bruden är.”

  Christophers mamma sprang till bilen och gav sin son en av colaburkarna.

  ”Drick, älskling. Då kan du hålla dig vaken.”

  Han öppnade burken och drack. Hon började tanka bilen. Ring till sheriffen och varna honom. Ring alla mammor och Ambrose och Mary Katherine och hennes vänner på Shady Pines.

  Hon tittade ner på telefonen. Ingen täckning.

  Hon skulle försöka att ringa igen längs vägen. Hon skulle försöka hela vägen till West Virginia. Hon fyllde tanken och drog ut pumpen. Sedan fyllde hon den röda plastdunken med ytterligare fyra liter bensin. Hon anade att det skulle dröja länge innan hon kunde göra ett nytt stopp. Hon langade in dunken i bakluckan och klev in i bilen.

  ”Mamma. Sover jag eller är jag vaken?”


TxText:
  ”Du är vaken, älskling. Somna inte än. Hon vill att du ska somna.”

  ”Mamma, jag vet inte var jag är.”

  ”Men jag vet var du är. Och jag tänker inte släppa dig ur sikte.”

  Christophers mamma vred på tändningen. Hon svängde ut från bensinmacken och fortsatte fram på gatan. Vinden hade blåst omkull ett träd på Fort Couch Road, så hon vände och körde västerut istället. Förbi gymnasieskolan. Det fanns en genväg ut till motorvägen. Hon kunde ta sig ut på den och vara i West Virginia om mindre än en timme.

  ”Drick upp din cola.”

  ”Det har jag redan gjort.”

  ”Jag vet att du är trött, älskling. Men du måste kämpa!”

  ”Jag måste bara lägga mig i baksätet och sova.”

  ”Vi är i West Virginia om en timme. Då kan du sova i flera dagar.”

  ”Den väsande kvinnan kommer aldrig att släppa iväg mig, mamma.”

  ”Sätt på dig säkerhetsbältet!”

  ”Var inte orolig. Den snälla farbrorn sa att han skulle hitta mig. Jag kommer inte att vara ensam.”

  Han var för trött för att kliva in i baksätet. Han blundade. Hon skakade sin son frenetiskt.

  ”NEJ! VAKNA! VAKNA!”

  Hon tog vattendunken och hällde den över hans huvud. Han spärrade upp ögonen. Hon gav honom en cola till. Han var för svag i armarna för att orka hålla i den.

  ”Mamma”, sa han.

  ”Vad är det, älskling?”

  ”Hon kommer att väja för hjorten.”

  ”Va?”

  ”Bli inte arg på henne. Det var meningen att det här skulle hända.”

  Han rörde vid hennes hand och vände sig lugnt mot fönstret på passagerarsidan just som hjorten sprang ut framför Mary Katherines bil. Mary Katherine väjde för den och Christophers mamma såg helljusen komma farande rakt emot hennes son i passagerarsätet.


TxText:
  Christophers mamma tittade ut på framlyktorna. Hon kände hur det fortfarande kittlade i handen av hans beröring när tiden stannade.

  Christopher hade rätt.

  Allt det här var meningen.

  Hon såg vartenda sammanträffande träs samman som popcorn på ett snöre i julgranen. Hon kunde ha packat upp matvarorna, men de var kvar i bilen. Hon kunde ha tappat bort bilnycklarna, men de låg kvar i fickan. En sekund hit. Två minuter dit. Det kunde ha varit kö till bensinmacken. De kunde ha haft slut på bensin. Kreditkortet kunde ha fungerat och gjort det onödigt att betala med kontanter ur en låtsassprejflaska.

  Men så var det inte.

  För någon ville låta henne åka.

  Någon ville ha henne där på vägen.

  På just den platsen.

  Exakt klockan 02.17.

  Just som Mary Katherine väjde för hjorten och körde rakt in i passagerarsidan på Kates bil.


